IV.
Könyv

1. fejezet

Szméagol megszelídítése

– Nos, uram, nyakig vagyunk a bajban, ez nem vitás mondta Csavardi Samu. Csüggedten állt Frodó mellett, előregörnyedt a válla, s a homályba meresztette a szemét.
Ez már a harmadik.este volt, azóta, hogy a társaságtól megszöktek, már amennyire meg tudták állapítani; mióta az Emyn Muil kopár hegyoldalai és sziklái közt kínkeservvel próbáltak utat lelni, újra meg újra visszafordulva, mert előre vivő ösvényt nem találtak, s újra meg újra rádöbbenve, hogy ugyanoda jutottak vissza, ahonnét órákkal azelőtt elindultak, szinte már a gyötrelmes út óráit se számlálták. De mindent összevetve mégiscsak előbbre jutottak kelet felé, s tőlük telhetőleg olyan útvonalat igyekentek követni, amely nem távolodik el nagyon e különös torz kővilág külső szegélyétől. De ismételten rá kellett döbbenniük, hogy épp e külső, a lapály fölött komoran a messzeségbe bámuló hegyoldalak a legmeredekebbek, legmagasabbak, legnehezebben járhatók; kőszakadásos szegélyükön túl ólomszürke, dögletes lélegzetű ingoványok húzódnak, ahol semmi se mozdul, s még madár sem látható.
A hobbitok most egy magas, csupasz és sivár sziklafal szegélyénél álltak, amelynek lába ködbe burkolózott; möguttük a felhőkkel koronázott, töredezett hegyvidék. Éles keleti szél fújt; előttük, a formátlan táj fölött, már sűrűsödött az este; a csenevész zöld komor barnává sötétült. Jobb kéz felől a távolban az Anduin csillant fel néha-néha a felhők közül előnyilazó nap fényében. De ők nem láttak túl a folyón, nem látták Gondort, az emberek földjét, a barátaikat. Akár keletre, akár délre néztek, fekete csík húzódott a közeledő este határvonalán, távoli, mozdulatlan füsthegységként. A föld és az ég szegélyén olykor-olykor csöpp vörös fény villant.
– Szépen vagyunk! – szólalt meg Samu. – Nincs a világon hely, amit kevésbé szerettünk volna közelről látni; s most lám, pontosan oda próbálunk eljutni. És pontosan oda nem tudunk, sehogy. Láthatólag rossz úton indultunk el. Lemenni nem tudunk, s ha történetesen tudnánk is, erről a zöld vidékről kiderül, hogy dögletes mocsár, majd meglátod. Pfuj! Érzed a szagát? – Beleszippantott a szélbe.
– Érzem – mondta Frodó, de nem mozdult, s a szeme továbbra is a fekete csíkon s a felfelvillanó fényeken csüngött. – Mordor! – suttogta halkan. – Ha már muszáj elmennem oda, bár jutnék oda hamar, s lenne vége az egésznek! – Megborzongott. A szél, bár jeges volt, hideg rothadásszagot hordott. – Nos – mondta, s elfordította végre tekintetét –, ha bajban vagyunk, ha nem, itt nem álldogálhatunk egész éjszaka. Muszáj valami védettebb helyet keresnünk, s újra csak le kell táboroznunk; a holnapi nap talán elénk hoz majd valami ösvényt.
– Vagy a rákövetkező, vagy az utána következő, vagy az azután következő – morgott Samu. – Vagy egyik sem. Rossz felé fordultunk.
– Kétlem – mondta Frodó. – Nekem alighanem az a végzetem, hogy eljussak oda, a Homályba, így hát biztos, hogy találunk utat. De hogy a jó vagy a rossz vezet rá? Ki tudja. A gyorsaság minden reményünk. A késedelem az Ellenség kezére játszik – s lám, itt vagyok én: egyre késem. Vajon nem a Fekete Torony akarata kormányoz? Eddig minden választásom helytelen volt. Már jóval előbb ott kellett volna hagynom a társaságot, le kellett volna jönnöm Északról, a Folyó keleti partjára, Emyn Muilba, s át a Csata-sík nehezén Mordor hágóihoz. S most képtelenek vagyunk meglelni a visszavezető utat, a keleti parton meg orkok ólálkodnak. Minden nappal kincset érő időt veszítünk. Fáradt vagyok, Samu. És nem tudom, mi a teendőm. Van még mit ennünk?
– Csak az a lembas, vagy hogy hívják, Frodó uram. Abból van elég. A semminél sokkal jobb. Sőt, amikor először megkóstoltam, azt hittem, kívánni se fogok soha mást. Most mégis kívánok: egy falat közönséges kenyeret, s nem ártana mellé egy jó korsó – rendben van: fél korsó – tisztességes sör se. Csak cipelem a legutóbbi táborhelyünk óta a kiskondért, s ugyan mi hasznunk belőle? Nincs mivel tüzet rakni, kezdjük azzal; s nincs mit főzni, még fű sem!
Visszafordultak, s leereszkedtek egy köves völgyecskébe. A nyugatra tartó nap felhőkbe veszett, rohamosan közeledett az este. Aludtak, ahogy a hidegtől épp tudtak, forgolódtak, fészkelődtek a viharvert, durva szikla zugában, ami legfeljebb a keleti széltől védte őket.
– Megint láttad, Frodó uram? – kérdezte Samu, mikor a hideg, szürke reggel mereven és átfázva fölültek és elmajszoltak egy-egy ostya lembas-t.
- Nem – mondta Frodó. – Nem hallottam semmit és nem láttam semmit, már a második éjszaka.
– Én sem – mondta Samu. – Brr! Attól a két szemtől végigfut a hátamon a hideg. Talán sikerült leráznunk azt a nyomorultat. Gollam! Csak kerülj a kezem közé, majd adok én neked gollam-ot!
- Remélem, nem kerül rá sor – mondta Frodó. – Nem értem, hogy volt képes követni minket: de lehet, hogy a nyomunkat vesztette. Ezen a száraz és sivár földön nemigen hagyunk lábnyomokat, s szagot sem, amit kiszimatolhat.
– Bár igazad lenne – mondta Samu. – S megszabadulnánk tőle egyszer s mindenkorra.
– Magam is szeretném – mondta Frodó –, de nem ez a fő gondom. Bár a hegyektől szabadulnánk! Gyűlölöm őket. Mintha féloldalt meztelen lennék, úgy érzem magamat; mintha köztem és a Homály közt nem volna semmi, csak ez a halott lapály. És a lapály fölött a Szem. Gyerünk innét. Akárhogy is, de le kell jutnunk.
De a nap csak telt, s mire a délután estébe fordult, még mindig a hegygerincen botorkáltak, semmi útját-módját nem lelték a szabadulásnak.
A kopár vidék csöndjében néha azt hitték, halk hangot hallanak a hátuk mögött, lehulló kő koppanását, a kövön caplató képzelt lépteket. De ha megálltak és mozdulatlanul hallgatóztak, a nesz megszűnt, csak a szél süvített a hegygerinc fölött – de még ez is éles fogak közül halkan előszisszenő lélegzetvételre emlékeztetett.
Az Emyn Muil külső vonulata estére érve egyre jobban elkanyarodott észak felé. Szélén most szaggatott, szétszórt és viharvert sziklákkal teli lapos sáv húzódott, ezt itt-ott mély árokszerű vízmosások szegték, s ezek meredeken szakadtak a mély kőszurdokokba. Frodó és Samu, hogy e mind gyakoribb és mind mélyebb vízmosásokon át tudjon kelni, egyre jobban bal felé szorult, egyre távolabb a vonulat szélétől, s bár ezt észre sem vették, mérföldeken át, lassan, de biztosan, egyre lejjebb is: a hegy taraja a lapály szintjéhez közelített.
Végül kénytelenek voltak megállni. A hegygerinc itt élesen észak felé kanyarodott, s egy mély vízmosás hasította ketté. Túlpartja függőlegesen szökött fel, több embernyi magasságra; nagy szürke sziklafal nézett szembe velük, simán, mintha késsel vágták volna ki. Itt nem mehettek tovább, azt kellett eldönteniük, hogy nyugatnak vagy keletnek forduljanak. De ha nyugatra indulnak, újabb kínszenvedés és késedelem vár rájuk, mert visszajutnak a hegyvidék szívébe; keleten meg a hegyvonulat külső szegélyére érnek.
– Nincs más hátra, Samu – mondta Frodó –, mint hogy lemásszunk a vízmosásba. Lent majd meglátjuk, hogy merre vezet.
– Csúful meredek, mondhatom – szögezte le Samu. A vízmosás hosszabb és mélyebb volt, mint hitték. Ahogy tovább mentek a fenekén, találtak néhány görcsös, csonka fát, napok óta először; nagyobb részük eltorzult nyír volt, s itt-ott fenyő. Némelyikük már nem is élt, kiszáradt, csontig rágták a keleti szelek. Valamikor, a szelídebb időkben, valószínűleg sűrű erdő nőtt a vízmosásban, de most, úgy ötven évvel utóbb, a fákat már utolérte a vég, bár egynéhány csonka-bonka vén fa még kétségbeesetten kapaszkodott a partoldalba. A vízmosás feneke, amely a szikla törésvonalát követte, hullott kővel volt vastagon teli, és a szája meredeken szakadt a mélybe. Mikor odaértek, Frodó kihajolt, és óvatosan lenézett.
– Nézd! – mondta. – Vagy sokat jöttünk lefelé, vagy hegy lett sokkal alacsonyabb. És itt úgy látszik, könynyebb leereszkedni.
Samu odatérdelt mellé, s vonakodva lepillantott a mélybe. Majd föl, a hegyoldalra, a vízmosás fölszökő falára. – Könnyebb! – morogta. – Nos, lejutni mindig könynyebb, mint föl. Aki röpülni nem tud, ugorhat is.
– Hát azért ez elég nagy ugrás – mondta Frodó. Lehet vagy... – elhallgatott, s egy pillantással fölmérte a magasságot. – ...lehet vagy húsz-huszonöt ölnyi. Több nincs.
– Bőven elég! – mondta Samu. – Huh! Még lenézni is utálok ilyen magasról. Hát még lemászni.
– Mindegy – mondta Frodó. – Azt hiszem, itt le tudnánk ereszkedni; és azt hiszem, muszáj is megpróbálnunk. Nézd, a szikla itt egészen más, mint pár mérfölddel feljebb. Itt lépcsős és repedezett.
A fal valóban nem volt függőleges, csak meredek. Mint egy hatalmas rámpa vagy rakpart, aminek az alapja megrendült, s így az úttest megvetemedett, szétszakadozott, csupa hasadék és lejtős perem, amely helyenként lépcsősorrá szélesedett.
– S ha megpróbálunk lejutni, jobb, ha nem várunk vele. Ma korán sötétedik. Úgy nézem, vihar készül. Keleten a füstös homályba burkolt hegyeket már el
nyelte a sűrűsödő sötétség. A felélénkült szél mennydörgés távoli moraját hozta. Frodó beleszimatolt a levegőbe, s gondterhelten tekintett föl az égre. Derékszíját a köpenyén kívülre tette és jól meghúzta, hátára dobta könnyű batyuját; aztán kilépett a meredély szélére. – No, én akkor megpróbálom – mondta.
– Szép – jegyezte meg mogorván Samu. – Csakhogy én megyek előre.
– Te? – kérdezte Frodó. – Mitől változott meg az elhatározásod, ami a mászást illeti?
– Nem változott meg. Csakhogy a józan ész azt mondja: az menjen elöl, aki valószínűbb, hogy leesik. Eszem ágában sincs a nyakadba esni, hogy téged is lesodorjalak – semmi értelme, hogy egy csapásra ketten hagyjuk itt a fogunkat.
Mielőtt még Frodó megállíthatta volna, leült, átlendítette a lábát a meredély szélén, hasra fordult, s a lába vakon keresgélt valami helyet, ahol megvetheti. Kétséges, hogy ennél bátrabb vagy ostobább tettre hideg fejjel valaha is rászánta volna magát.
– Megállj! Samu, te szamár! – mondta Frodó. – Ha így vágsz neki, hogy meg se nézed, hová lépsz, biztos, hogy kitöröd a nyakad. Gyere vissza! – Benyúlt Samu hóna alá, s kiültette újra a meredély peremére. – Most várj egy picit és légy türelemmel – mondta. Hasra feküdt, kinyújtotta kezét, kihajolt a semmibe, és lenézett; de rohamosan sötétedett, bár a nap még nem nyugodott le. – Azt hiszem, meg tudjuk oldani – mondta kisvártatva. – Én legalább meg; és te is, ha használod az eszedet és óvatosan közlekedsz.
– Nem tudom, miért vagy ebben olyan biztos, Frodó uram – mondta Samu. – Hisz amilyen sötét van, még csak le sem látsz a fenekéig. Mi van, ha olyan helyre érsz, ahol sem a lábadat megvetni nem tudod, sem megkapaszkodnod nincs miben?
– Akkor, gondolom, visszamászom – mondta Frodó. – Könnyű azt mondani – vetette ellene Samu. – Várjunk inkább reggelig, amíg világosabb lesz.
– Ne! Hacsak lehet, ne – jelentette ki váratlan hévvel Frodó. – Fáj minden óra, minden perc, amit elvesztegetünk. Majd én megpróbálom. Ne mozdulj, amíg nem szólítalak, vagy vissza nem jövök.
Megragadta a meredély köves szélét, vigyázva leereszkedett, amíg csak karja majdhogynem teljes hosszában ki nem nyúlt, s egy kiszögellésen megvetette a lábát. Egy lépés megvan! – mondta. – Ez a kiszögellés jobbra tőlem párkánnyá szélesedik. Ott úgy is meg tudok állni, hogy nem kapaszkodom. Ott majd... – Hirtelen elhallgatott.
A sötétség egyre gyorsabban, immár vágtatva közeledett kelet felől, s elnyelte az egész eget. Fejük fölött, mintha a mennybolt szakadt volna ketté, szárazon megreccsent az ég. Sistergő villám csapott a hegyek közé. Ezt vad szélroham követte, s vele, a bömböléssel elkeverve, magas hangú, fülsértő üvöltés. Ilyen üvöltést a hobbitok csak messze innét, Mocsolyaszegen hallottak, mikor Hobbitfalváról menekültek, s már ott, a Megye erdeiben, beléjük fagyott a vér. Itt kinn, a kősivatagban, még iszonyúbb volt; beléjük döfte a rettenet és a kétségbeesés kését, elállt tőlük a szívük verése és a lélegzetük. Samu hasra vetette magát. Frodó önkéntelenül elengedte, amibe kapaszkodott, s fülére szorította mindkét kezét. Megtántorodott, elvesztette a lába alól a talajt, s egy jajkiáltással, csúszva, elindult lefelé.
Samu meghallotta, erőt vett magán, és odakúszott a meredély szegélyéhez. – Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta. – Uram!
Semmi válasz. Egész testében reszketett, de összeszedte minden erejét, és újból nekiállt kiabálni: – Uram! A szél megpróbálta a torkára forrasztani a szót, de nem sikerült; a kiáltását visszhangozva verték vissza a vízmosás falai és a hegyek. Megütötte a fülét a halk válasz:
– Semmi baj, semmi baj, itt vagyok. Csak épp hogy, s látni nem látok – kiáltotta elhaló hangon Frodó. Tulajdonképpen nem volt messze. Csak megcsúszott, és már zuhant is, s egykét ölnyivel alább, egy szélesebb párkányon a talpára zökkent. A sziklafal itt szerencsére nem volt függőleges, így nem bukott le, a szél nekinyomta a hegyoldalnak. Arccal a hideg kövön, vadul kalapáló szívvel megpróbálta összeszedni minden erejét. De vagy a sötétség zárult össze körülötte, vagy a szeme világát veszítette el, mert elfeketedett körülötte a világ. Töprengett, hogy megvakult-e? Mély lélegzetet vett.
– Gyere vissza! Gyere vissza! – hallotta Samu hangját fentről, a sötétből.
– Nem tudok – kiáltotta vissza. – Nem látok. Így nem tudok sehol megkapaszkodni. Moccanni se bírok.
– Akkor mit csináljak, Frodó uram? Mit segíthetek? – ordította Samu, és veszedelmesen kihajolt. Miért nem lát az ura? Sötét lett, az igaz, de annyira azért nem. Ő látta Frodót ott lent, látta a sziklához simuló szürke és magányos kis alakot. De ahhoz messze volt, hogy lenyújthatta volna neki a kezét.
Megint megreccsent az ég, s leszakadt az eső, mintha dézsából öntenék. Ömlött vakítóan, jéggel keverve, keserves hidegen, csak úgy verte a sziklát.
– Én is lemegyek! – kiáltotta Samu, bár maga sem tudta, hogy mit segíthetne.
– Ne! Maradj ott! – kiáltott vissza Frodó. – Mindjárt jobban leszek. Máris jobban vagyok. Várj! Kötél nélkül semmit se tudsz kezdeni!
– Kötél nélkül? – kurjantott föl Samu, s izgalmában, megkönnyebbülésében magában hadarta: – Hogy kötnének fel a kötél végére, amilyen fafejű vagy, Samu. Megérdemelnéd. Mulya vagy, Samu, ezt az öreged is mindig mondta, ez volt a szavajárása. Hogy kötél nélkül!
– Ne fecsegj! – kiáltott fel Frodó, mert annnyira már magához tért, hogy mulatni is, bosszankodni is tudott. Sose bánd az öreget! Csak nem azt akarod mondani, hogy a zsebedben kötelet rejtegetsz? Mert ha igen, vedd elő gyorsan!
– Igenis, Frodó uram, a batyumból. Csak cipelem száz meg száz mérföldnyire, aztán kimegy a fejemből!
– Akkor gyerünk, és ereszd le!
Samu sietve kioldotta a batyuját, és beletúrt. Meg is találta a gondosan összetekert ezüstszürke kötelet, Lórien népének keze munkáját. Az egyik végét ledobta a gazdájának. Frodó szeme elől mintha egyszerre eltisztult volna a homály. Vagy a szeme világát nyerte vissza? Látta a himbálózva közeledő szürke kötelet, s úgy tűnt neki, halovány ezüstben dereng. Most, hogy kiderült, van a homályban egy pont, amire rászegezheti a szemét, mindjárt nem szédült annyira. Előrehajolt, elkapta; derekára tekerte, jó drősen megkötötte, aztán két kézzel megragadta a kötél szárát.
Samu hátralépett, egykét lépésnyire a meredély peremétől megvetette a lábát egy farönkben. Frodó félig kúszva, félig mászva felkapaszkodott, s végigvetette magát a földön.
A távolban még morajlott, dörgött az ég, s változatlanul zuhogott az eső. A két hobbit odébb kúszott, vissza a vízmosásba; de ott se találtak menedéket: patakokban rohant lefelé a víz, aztán árrá duzzadt, meg-megtört, tajtékot vetett a köveken, s kicsapott még a szirtre is, akár egy óriási háztető lefolyócsatornája.
– Ott fulladtam volna meg, ha előbb le nem sodor a víz – mondta Frodó. – Szerencse, hogy van köteled.
– S még nagyobb szerencse, ha korábban eszembe jut – mondta Samu. – Talán emlékszel rá, uram, mikor a tündéktől eljöttünk, minden csónakba beraktak egy tekercs kötelet. Én gondoltam egyet, s egy tekercset a batyumba is beleraktam. Mintha évekkel ezelőtt történt volna. – Ha úgy adódik, még jó hasznát veheted – mondta valamelyikük; talán Haldír. És milyen igaza volt!
– Kár, hogy nem hoztam el én is egyet – mondta Frodó –, de hát olyan sietve és olyan fejvesztve hagytam ott a társaságot. Csak akkor vesszük hasznát, ha leér. A tied milyen hosszú?
Samu óvatosan kibontotta, s a karjához mérte. – Öt, tíz, tizenöt, húsz, harminc könyök – körülbelül annyi mondta.
– Ki gondolt volna rá! – kiáltotta Frodó.
– Hogy ki? Hát a tündék – mondta Samu. – Csudálatos népség az. Egy kicsit vékonynak látszik, de erős; és a fogása lágy, mint a tej. Össze lehet tekerni egészen kicsikére, s könnyű, mint a pille. Mondom, csudálatos nép az!
– Harminc könyök – töprengett el Frodó. – Talán elég lesz. Ha estig elül a vihar, még ma kipróbálom.
– Az eső már majdnem elállt – mondta Samu –, de ebben a homályban, Frodó uram, csak ne kezdjél semmi veszélyes dologba. S ha te kiheverted is azt a vonyítást, én nem. Mintha egy Fekete Lovas lett volna; csak épp hogy most fönn, a vihar szárnyán – ha ugyan röpülni is tudnak. Én azt hiszem, az lesz a legjobb, ha az éjszaka meghúzzuk magunkat valami sziklahasadékban.
– Én meg nem vagyok hajlandó egy perccel sem többet eltölteni itt, a szirt szegélyén, a Fekete Ország lapályára kitekintő szem előtt, mint amennyit muszáj – mondta Frodó.
Ezzel fölállt, visszament a vízmosás szájába. Körülnézett. Keleten már tisztult. A rongyos és esővel terhes viharfelhők fölszakadoztak, a fekete szárnyú vihar már elvonult az Emyn Muil fölül, ahol Szauron sötét gondolatai elidőztek egy ideig. Most épp az Anduin völgyét verte jéggel és villámokkal, s Minas Tirithre terítette háborúval fenyegető árnyát. Majd alászállt a hegyek közé, roppant felhőtornyai lassan átgördültek Gondor és Rohan határvidéke fölött, míg végül a pusztai lovasok már nem láthattak mást, csak a láthatáron nyugatra tartó fekete tornyokat. De itt, a kősivatag és a bűzlő ingovány fölött megint tiszta és mélykék volt az ég, kibukkant néhány halovány csillag, mint megannyi pici lyuk a holdsarló fölé boruló fekete sátron.
– De jó érzés, hogy megint látok! – sóhajtott fel Frodó. – Tudod, egy pillanatra már azt hittem, hogy elvesztettem a szemem világát. A villámfénytől vagy valami annál is rosszabbtól. Nem láttam semmit, az égvilágon semmit, amíg csak le nem ereszkedett a szemem elé az a szürke kötél. Az mintha csillogott volna.
– Sötétben valahogy ezüstnek látszik – mondta Samu. – Ezt még sose vettem észre, bár az is igaz, hogy elő se vettem azóta, hogy a batyumba beleraktam. De ha már mindenáron mászni akarsz, Frodó uram, hogy szándékszol hasznát venni? Lehet vagy harminc könyök; azaz nem több, mint amennyire a szirt magasságát taksáltad.
Frodó töprengett egy darabig. – Kösd hozzá ahhoz a rönkhöz, Samu! – mondta. – Aztán teljesüljön a kívánságod, és menj te előre. Leeresztelek, s neked semmi más dolgod, mint hogy a kezed-lábad használd és tartsd távol magad a sziklafaltól. Bár nem ártana, ha itt-ott meg tudnál állni valamelyik párkányon, és így pihenhetnék egy kicsit. Ha lenn vagy, utánad mászom. Már teljesen összeszedtem magam.
– Helyes! – felelte gondterhelten Samu. – Ha meg kell ennie, hát legyen! – Fogta a kötelet, s hozzákötözte a meredély széléhez legközelebb álló farönkhöz; majd a másik végét a derekára hurkolta. Aztán habozva megfordult, és mély lélegzetet vett, hogy másodszor is legyen mersze lelépni a szirt szegélyéről.
De a dolog félig sem volt olyan nehéz, mint várta. A kötél láthatólag biztonságot adott neki, bár még így is megesett, hogy behunyta a szemét, ha lenézett a lába elé. Volt ott egy rémes hely, ahol semmi párkányt nem talált, a fal függőleges volt, sőt egy helyen befelé hajlott; itt elengedte magát, és az ezüst kötélen lengett. De Frodó lassan és egyenletesen engedte lefelé, s végül ez az út is véget ért. Legjobban attól félt, hogy elfogy a kötél, mikor ő még fönn van a magasban, de amikor a lába földet ért, s ő fölkiáltott: – Lenn vagyok! –, még jókora kötéldarab volt Frodó kezében. Frodó tisztán hallotta lentről a hangját, de látni nem látta őt; szürke tünde-köpönyege beleolvadt a félhomályba.
Frodónak hosszabb ideig tartott utánamennie. Derekára erősítette a kötelet, majd olyan rövidre vette, hogy ha lezuhanna, még épp a levegőben tartsa, s úgy kötötte hozzá a farönkhöz; de még így sem akaródzott megkockáztatnia a lezuhanást, mert nem bízott annyira a vékony kötélben, mint Samu. De bárhogy is, útközben akadt két olyan pont, ahol kénytelen volt teljesen a kötélre bízni magát; ahol a szikla olyan sima volt, hogy még erős hobbit-ujjai se találtak kapaszkodót, s közel-távol nem került egyetlen párkány sem. De végül ő is leért.
– Nohát! – kiáltotta. – Megcsináltuk! Megmenekültünk az Emyn Muilról! Csak azt tudnám, most merre tovább? Lehet, hogy hamarosan sóhajtozni fogunk, bár lenne megint kemény kő a lábunk alatt.
De Samu nem felelt: fölfelé bámult, a sziklára. – Mulyák! – mondta. -Tökfejek! Most mi lesz a gyönyörű kötelemmel? Hozzákötöttük fönt egy fához, mi meg itt vagyunk lent. Jobb lépcsőt nem is hagyhattunk volna annak az ólálkodó Gollamnak. Talán akasszunk ki táblát is, hogy erre jártunk! Éreztem én, hogy az egész túl könnyen megy.
– Ha meg tudod mondani, hogyan vehettük volna hasznát a kötélnek úgy, hogy le is hozzuk, nyugodtan hívj mulyának vagy akármi másnak, aminek az öreged szokott – mondta Frodó. – Mássz fel, oldozd ki, aztán ugorj le, ha úgy tetszik.
Samu megvakarta a fejét. – Nem, nem tudom. Már megbocsáss – mondta. – Csak épp nem akaródzik itt hagynom, ez tény. – Megfogta a kötél végét, és szelíden meghúzta. – Fáj a szívem, ha olyasmitől kell megválnom, ami a tündék országából származik. Lehet, hogy maga Galadriel verte – dünnyögött maga elé, s szomorúan csóválta a fejét. Azután fölnézett, s még egyszer, búcsúzóul, megrántotta a kötelet.
A kötél, mindkettőjük határtalan meglepetésére, kioldódott. Samu hanyatt esett, a hosszú kötél meg könnyedén és nesztelenül tekeredett fölébe. Frodó kacagott. 
– Jól megkötötted, mondhatom! – mondta. – Még szerencse, hogy eddig kitartott! Még elgondolni is rossz, hogy a csomódra bíztam az életemet!
Samu nem nevetett. – Lehet, hogy te nagyon értesz a hegymászáshoz, Frodó uram – felelte sértődötten –, de én meg a kötelekhez és csomókhoz értek valami keveset. Ez nálunk, mondhatnám, családi vonás. Nos, nagyapámnak, s a nagybátyámnak, az öregem legidősebb bátyjának, kötélverő műhelye volt Zsinegesen hosszú éveken át. Hozzákötök én úgy egy kötelet akármi farönkhöz, mint a Megyében vagy a világon akárki más.
– Akkor elszakadt – mondta Frodó –, talán elvásott a szikla élén.
– Kötve hiszem! – vágta rá Samu, és még sértődöttebb volt, mint az előbb, majd megvizsgálta a kötél végét. – Ez ugyan el nem vásott. Egy szála sem.
– Akkor mégiscsak a csomóval volt baj – mondta Frodó.
Samu megcsóválta a fejét, de nem szólt többet. Elgondolkodva futtatta végig az ujját a kötélen. – Higgyél amit akarsz, Frodó uram – mondta végül –, de énszerintem a kötél magától jött le, amikor hívtam. – Föltekerte, és szerető gonddal rakta a batyujába.
– Hát lejött, az biztos – állapította meg Frodó. – És ez a fő. Most gondoljuk meg jól, hogy mit csinálunk. Ránk esteledett. Hogy milyen szépek a csillagok, és milyen szép a hold!
– Fölvidul tőlük az ember szíve, mi? – nézett föl Samu az égre. – Valahogy olyan tündeformák. És a hold is hízik. Már vagy két éjjel nem láttuk a felhőktől. Pedig már ugyancsak fénylik.
– Igen – válaszolta Frodó –, de még csak napok múlva telik meg teljesen. És nem hiszem, hogy a félhold fényénél nekivághatnánk az ingoványnak.
Sötét éjszaka kezdték meg az útjuk következő szakaszát. Egy idő múltán Samu megfordult, és hátranézett. A vízmosás szája fekete csorba volt a homályos szirtfal szegélyén. – Örülök, hogy eszünkbe jutott a kötél – mondta. – Most legalább föladtunk egy kis rejtvényt annak a plattyogó léptűnek. Most kipróbálhatja a csúf lapos talpát azokon a párkányokon.
A szirt lábánál esőtől síkos, hatalmas kövek sivatagában keresgélték a lefelé vezető utat. A lejtő változatlanul meredek volt. Még nem jutottak messzire, mikor nagy, széles sziklahasadékhoz értek, mely váratlanul, feketén ásított a lábuk előtt. Nem volt széles, csak annyira, hogy így, a homályban ne tudják átugrani. Úgy vélték, vízcsobogást hallanak a mélyén. A hasadék tőlük balra elkanyarodott nyugatnak, vissza a hegyek közé, így hát, legalábbis éjjel, arra nem mehettek tovább.
– Azt hiszem, vissza kéne fordulnunk délnek, a hegy lába mentén – javasolta Samu. – Ott esetleg találnánk valami üreget vagy éppenséggel barlangot is.
– Valószínű – mondta Frodó. – De fáradt vagyok, s nem hiszem, hogy az éjjel még sokáig bírnám ezt a botorkálást a kövek között – bármennyire fájlalom is a késedelmet. Bár lenne előttünk jól járható ösvény: gyalogolnék, amíg a lábam el nem vásik.
Úgy találták, hogy itt, az Emyn Muil szakadozott lábánál, semmivel sem könnyebb az útjuk. És Samu sem lelt semmiféle zugra vagy mélyedésre, mert köves lejtők várták őket a szirt tövében; ahogy tovább mentek, egyre magasabbak és egyre meredekebbek. Végül kimerülten nyúltak el a földön, egy hatalmas kő szélvédett oldalán, a meredély lábánál. Egy darabig csak gubbasztottak, szomorúan, együtt a zord kövek közt, a hideg éjszakában, aztán, bár mindent elkövettek, hogy visszatartsák, mégiscsak szemükre kúszott az álom. A tiszta fényű hold most magasan járt. Gyér fehér fénye megvilágította a kövek oldalát, fényben áztatta a szirt komorhideg falát, s itt-ott fekete árnyakkal csíkozott hideg szürkére festette az egész tágas és fenyegető feketeséget.
– Ez így nem megy. – Frodó végül is fölállt, összehúzta magán a köpönyegét. – Aludj egy kicsit, Samu, s húzd magadra az én takarómat is. Én majd járkálok, miközben őrködöm. – Egyszerre megmerevedett, és Sarnu karjához kapott. – Mi az ott? – suttogta. – Nézd, ott a szirten!
Samu odanézett, s halkan füttyentett.
– Sss! – mondta. – Az az. Az a Gollam! A mindenit! És én még azt hittem, hogy zavarba hozzuk a mi kis sziklamászásunkkal! Mint egy ocsmány pók a falon!
A meredély függőleges és a hold sápadt fényében simának látszó felületén vékonyka kezét-lábát szétvetve, pici fekete alak mozgott. Lehet, hogy puha és tapadós végtagjai olyan repedéseket, kapaszkodókat is megtaláltak, amilyeneket a hobbitok észre sem vettek, nem hogy hasznukra tudták volna fordítani, de szemre mégis olyan volt, mintha tapadókorongok segítségével mászna lefelé, nagy, araszoló rovar módján. S ráadásul fejjel lefelé, mintha a szaglása vezetné. Olykor-olykor, lassan, fölemelte a fejét, hosszú, lebernyeges nyakán hátrafordította, s ilyenkor a hobbitok látták a két kis sápadtan derengő fénypontot, a két szemét, amint pislogva fölnéz a holdra, majd gyorsan megint behunyja.
– Gondolod, hogy észrevett minket?-kérdezte Samu. – Nem tudom – mondta halkan Frodó –, de azt hiszem, hogy nem. Még baráti szem is nehezen fedezi föl a tünde-köpenyeket; a félhomályban még én se látlak meg néhány lépésnyi távolságból. És úgy hallom, nem kedveli sem a napfényt, sem a holdvilágot.
– Akkor miért éppen felénk tart?
– Halkan, Samu! – mondta Frodó. – Lehet, hogy kiszimatolt. S a füle, azt hiszem, jó, mint a tündéké. Most mintha hallott volna valamit: valószínűleg a mi hangunkat. Odafönt rengeteget ordítoztunk; s még egy perce is nagy hanggal voltunk.
– Nos, okádnom kell tőle – mondta Samu. – Már nagyon unom, hogy utánunk caplat, s lesz hozzá egykét udvarias szavam. De azt hiszem, most nem lép meg előlünk. – Arcába húzta a csuklyáját, s vigyázva elindult a szirt irányába.
– Óvatosan! – súgta oda a háta mögül Frodó. – Ne riaszd meg! Sokkal veszedelmesebb, mint amilyennek látszik.
A kúszó fekete alak az út háromnegyed részét már megtette lefelé, s talán ha ötvenlábnyira, vagy még annyira sem volt már a szirt aljától. A hobbitok kővé dermedve lesték egy jókora szikla árnyékából. Úgy látszik, nehéz szakaszhoz ért, vagy megzavarta valami. Hallották, hogy szimatol, majd hangosan felszisszen, mintha szitkozódnék. Fölemelte a fejét, s úgy hallották, kiköp. Aztán tovább kúszott. Most már jól kivehették recsegős, sziszegő hangját.
– Sssz! Óvatoszan, drágaszágom! Lasszan járj, tovább érsz. Nem szabad a nyakunkat kockáztatnunk, ugye nem, drágaszágom? De nem ám, drágaszágom... gollam! – Megint fölszegte a fejét, fölpislogott a holdra, majd sietve behunyta a szemét. – Eszt utáljuk legjobban – suttogta. – Eszt a cúf, cúf reszketeg fényt... sssz... ez meglesz minket, drágaszágom... ez bántja a szemünket.
Mind lejjebb-lejjebb ért, s sziszegése is élesebb és érthetőbb lett. – Vaj on hol van; vajon hol van az én drágaszágom? Az a mienké, ész kell nekünk. A tolvajok, a tolvajok, a mockosz kisz tolvajok. Vajon hová tűntek az én drágaszágommal? Az átkozottak! Gyűlöljük őket.
– Ez úgy hangzik, mintha tudná, hol vagyunk, nem? – súgta Samu. – És mi lehet az az ő drágasága? Csak nem a...
– Psszt! – felelt Frodó. – Már közel van, elég közel, hogy a suttogást is hallja.
Gollam valóban megtorpant, s nagy feje ide-oda himbálódzott ráncos nyakán, mintha hallgatóznék. Fakó szeme félig kinyílt. Samu fékezte magát, noha már viszketett a tenyere. Szeme megtelt dühvel és undorral, s a nyomorult jószágra szegeződött, amint az sziszegve, suttogva megindult lefelé.
Már alig volt két ember magasságnyira a fejük fölött. Onnét már ugrania kellett, mert a szikla egy kissé bemélyült, s még Gollamnak sem volt miben megkapaszkodnia. Láthatólag megpróbált megfordulni, hogy a lába legyen lefelé, mikor váratlanul, élesen visítva lezuhant. Kezét-lábát maga köré kapta, mint a pók, ha a szál, amin lefelé ereszkedik, elszakad.
Samu már ugrott ki a rejtekhelyéről, s két nagy ugrással ott termett a szirt lábánál. A hegyiben volt, mielőtt még Gollam fel tudott volna állni. De rögtön rájött, hogy Gollam erősebb, mint várta, még így is, hogy váratlanul ütött rajta, alighogy lezuhant. Mielőtt még jól megfoghatta volna, hosszú karok és lábak tekeredtek köréje, szorították le a karját, puha, de szörnyű erős ujjak szorongatták, mint az egyre feszesebb kötél, s tapogatóztak ragacsosan a torka után. Vállába éles fogak martak. Mást nem tehetett, mint hogy kemény fejével oldalról a jószág arcába öklelt. Gollam felszisszent, de nem eresztette el.
Samunak igencsak rosszul állt volna a szénája, ha egyedül van. De előugrott Frodó, s kivonta Fullánkot a hüvelyéből. Bal kezével belemarkolt Gollam lelógó gyér hajába, hátrahúzta a fejét. Gollam hosszú nyaka megfeszült, muszáj volt kinyitnia gonosz kis szemét s fölnéznie az égre.
– Elengeded, Gollam – szólt rá Frodó. – Ez itt a Fullánk. Ezzel már találkoztál. Elengeded, vagy érezni is fogod. Elvágom a nyakad.
Gollam összecsuklott, mint a vizes madzag. Samu állt, s a vállát tapogatta. Szeme izzott haragjában, de nem állhatott bosszút, nyomorúságos ellenfele ott fetrengett nyöszörögve a köveken.
– Ne bántszatok minket! Ne hagyd, drágaszágom, hogy bántszanak minket! Ugye, hogy nem bántanak minket ezek a jó kisz hobbitok? Nem akartunk mi szemmi rosszat, de úgy vetették ránk magukat, mint a mackók a kiszegérre, úgy ám, drágaszágom. Ész mi olyan magányoszak vagyunk, gollam. Jók leszünk hozzájuk, nagyon jók, ha ők isz jók hozzánk, ugye, bizzony, bizzony!
– No, most mit csináljak ezzel? – kérdezte Samu. – Én azt mondom, kötözzük meg, hogy ne tudjon többé utánunk osonni.
– De akkor mi meghalunk, meghalunk – nyöszörgött Gollam. – Kegyetlen kisz hobbitkák. Megkötözni minket ész itt hagyni, ezen a hideg helyen ész vidéken, gollam, gollam. – Gurgulázó zokogás tört ki a torkán.
– Nem – mondta Frodó. – Ha megöljük, most rögtön meg kell ölni. De ezt nem tehetjük meg, ilyen körülmények között. Szerencsétlen jószág! Nem tett nekünk rosszat!
– Persze hogy nem – dörgölgette a vállát Samu. Csak akart, és akar is, az biztos. Álmunkban akar megfojtani, az a terve.
– Gondolom – hagyta rá Frodó. – De más a szándék és más a tett. – Egy darabig gondterhelten hallgatott. Gollam mozdulatlanul hevert, s már nem nyöszörgött. Samu ott állt fölötte, és forrt benne a méreg.
Frodó úgy érezte, mintha jól érthető, de távoli hangokat hallana, valahonnét a múltból
– Milyen kár, hogy Bilbó nem döfte le azt a gonosz jószágot, amikor alkalma volt rá. 
– Kár? A szánalom kötötte meg a kezét; a Szánalom és a Könyörület: hogy ne öljön szükségtelenül.
– Én Gollam iránt semmi szánalmat nem érzek. Megérdemli a halált.
– Megérdemli a halált! Meg hát! Aki él, az mind megérdemli. Még azok is meghalnak, akik azt érdemelnék, hogy éljenek. Tudsz életet adni nekik? Csak ne akarj mindenáron halált osztogatni, az igazság nevében, mert félted az életed. Még a bölcs sem tudja, mi milyen célt szolgál.
- Jól van – mondta, s leeresztette a kardját. – De akkor is félek. Ám, amint látod, ujjal sem érek hozzá ehhez a jószághoz. Mert most, hogy itt van előttem, megesett rajta a szívem.
Samu a gazdájára bámult; az láthatólag olyasvalakivel beszélgetett, aki nincs jelen. Gollam fölemelte a fejét. – Úgy van, nyomorultak vagyunk, drágaszágom nyöszörgött. – Nyomorúszágoszan nyomorultak! A hobbitok nem ölnek meg minket, a jó kisz hobbitok.
– Nem, nem ölünk meg – mondta Frodó. – De nem is engedünk szabadon. Te gonosz vagy és vásott, Gollam. Most velünk jössz, ennyi az egész, s mi rajtad tartjuk a szemünket. De ha tudsz, segítségünkre kell lenned. Jó tett helyébe jót várj.
– Bizzony, bizzony – ült fel Gollam. – Jó kisz hobbitok. Mi velük tartunk. Bisztonszágosz öszvényt kereszünk nekik a szötétben, bizony ám. Cak aszt tudnám, hova mennek ezen a kemény földön, cak aszt tudnám, tudnánk, hová, bizzony ám- fölnézett rájuk, s fakó, pisla szemében halványan megvillant a mohó ravaszság.
Samu mogorván bámulta, s a fogát szívta; de mintha észlelte volna, hogy gazdája kedve furamód megváltozott, s hogy itt már vitának nincs helye. Mégis meglepte Frodó válasza.
Frodó egyenest Gollam szemébe nézett. Az nem állta a tekintetét, tekergett, megpróbált félrenézni. – Tudod te azt jól, vagy legalábbis sejted, Szméagol – mondta halkan és szigorúan. – Természetesen Mordorba megyünk. És azt hiszem, te jól ismered az oda vezető utat.
– Sssz – fogta be a fülét Gollam, mintha ez az őszinteség, ezek a nyíltan kimondott nevek fájnának neki. – Szejtettük, szejtettük! – suttogta. – Ész mi nem akartuk, hogy odamennyenek, ugye? Nem, drágaszágom, nem akartuk, hogy a jó kisz hobbitkák odamennyenek. Hamu, hamu ész por, ész szomjúszág, ott az van; ész odúk, odúk, ész odúk, ész orkok, ezer meg ezer ork. A jó kisz hobbitkáknak nem szabad odamenni... sssz... ilyen helyekre.
– Szóval te jártál ott? – erősködött Frodó. – És megint vágysz oda vissza, mi?
– Igen. Igen. Nem! – visított Gollam. – Egyszer, véletlenül, úgy, drágaszágom? Igen, véletlenül! De nem akarunk visszamenni, nem, nem! – Egyszerre megváltozott a hangja és a beszéde, zokogás bugyogott elő a torkából, s most már nem hozzájuk szólt: – Hagyjál békén, gollam!
– Bántasz! Jaj, szegény kezem, gollam! Én nem akarok, mi nem akarunk visszamenni! Úgysze találom meg. Fáradt vagyok! Nem találom, nem találjuk meg, goldam, gollam, nem. Ők mindig éberek. Törpök, emberek, tündék, azok a ragyogó szemű, szörnyű tündék. Nem találom meg. – Fölállt, csonttalan kezét ökölbe szorította, s öklét rázva fordult kelet felé. – Nem fogjuk! – kiáltotta. – Neked nem keresszük meg! – Majd megint összecsuklott. – Gollam, gollam! – nyőszörgött arcra borulva. – Ne nézz ránk! Mennyél! Mennyél alunni!
– Nem megy el, s nem megy aludni a te parancsodra, Szméagol – mondta Frodó. – De ha igazán szabadulni akarsz tőle, akkor segítened kell. S ez, sajnos, annyit jelent, hogy megmutatod nekünk a hozzá vezető utat. De nem kell végig elkísérned, csak az országa kapujáig.
Gollam felült, megint ránézett félig leeresztett szemhéja alól. – Ott van – nyekeregte. – Mindig ott van. Az orkok végig elkíszérnek. A Folyótól keletre nem nehéz orkot találni. Ne Szméagolt kérd rá. Szegény, szegény, Szméagol, ő már régesz-rég elment. Elvették tőle a drágaszágát, ő moszt ninc meg.
– Lehet, hogy őt is megtaláljuk, ha velünk tart mondta Frodó.
– Nem! Szoha! Elvesztette az ő drágaszágát! – mondta Gollam.
– Állj fel! – szólt rá Frodó.
Gollam fölállt, s nekihátrált a sziklafalnak.
– Nos! – mondta Frodó. – Éjjel vagy nappal találod meg könnyebben az utat? Fáradtak vagyunk; de ha azt mondod, éjszaka, akkor ma éjjel indulunk.
– A nagy fényesszég bántja a szememet, az bántja nyöszörgött Gollam. – A Fehér Arc alatt ne! még ne! Rögtön bemegy a hegyek mögé, bizony. Előbb még pihenjetek egy picit, jó kisz hobbitok.
– Akkor ülj le – mondta Frodó –, és meg ne moccanj. A hobbitok letelepedtek melléje, egyik jobbról, a másik balról, nekivetették a hátukat a szirtfalnak, s a lábukat pihentették. Nem kellett semmit megbeszélniük, szavak nélkül is tudták, hogy egy pillanatra sem hunyhatják le a szemüket. A hold lassan alászállt; a hegyek árnyéka mindent homályba borított körülöttük. Fenn az égen megsűrűsödtek és fényesen ragyogtak a csillagok. Senki sem moccant. Gollam felhúzta a lábát, s úgy üldögélt, álla a térdén, tenyere és a talpa laposan a földön, szeme behunyva; de látszott, hogy csupa feszültség; mintha gondolkodnék vagy fülelne.
Frodó ránézett Samura. Szemük összetalálkozott, rnegértették egymást. Kinyújtóztak, hátradöltek, hátrahajtották a fejüket, s behunyták a szemüket, legalábbis látszólag. Hamarosan hallani lehetett halk és egyenletes lélegzetvételüket. Gollam keze egy csöppet megrándult. Feje alig észrevehetően balra fordult, aztán jobbra, először az egyik, majd a másik keze nyílt meg résnyire. A hobbitok meg se moccantak.
Gollam egyszerre, meglepő eréllyel és sebességgel, egy ugrással, mint a szöcske vagy a béka, beleszökkent a sötétségbe. De Frodó és Samu pontosan erre várt. Gollam két lépést sem tehetett, Samu máris a nyakában volt. Frodó meg hátulról kapta el a lábát.
– Megint hasznát vehetjük a kötelednek, Samu – szólalt meg Frodó.
Samu hozta a kötelet. – S ugyan hová indultál ezen a hideg és kemény földön, Gollam uram? – morogta. – Tudni szeretnénk, bizony ám, tudni. Meg akartad keresni valamelyik ork cimborádat, mi? Komisz, áruló jószág. A nyakadba kéne vetni a kötelet és jól meghúzni.
Gollam mozdulatlanul feküdt, és nem is próbálkozott újabb fogással. Samunak nem felelt, csak egy kurta, gonosz pillantást vetett rá.
– Csak annyira, hogy vigyázni tudjunk rá – mondta Frodó. – Azt akarjuk, hogy gyalogoljon, nincs hát értelme, hogy a lábát kössük meg... vagy a kezét, mert úgy látszik, azt majdnem annyit használja. Kösd rá a kötelet az egyik csuklójára, és jól fogd meg a végét.
Ott állt Gollam fölött, amíg Samu megkötötte a csomót. Az eredmény mindkettőjüket meglepte. Gollam sikoltozni kezdett, vékony, fültépő hangon, még hallgatni is iszonyú volt. Vonaglott, szájához emelte a csuklóját, s a kötelet harapdálta. S közben egyre jajgatott.
Frodó végül elhitte, hogy valóban fájdalmai vannak, de a csomótól nem lehettek. Megvizsgálta, s megállapította, hogy nem túl szoros, csak amennyire szükséges. Samu szelídebb volt, mint a szavai. – Mi bajod? – kérdezte. – Ha egyszer meg akarsz szökni, muszáj megkötöznünk; de bántani nem akarunk.
– Fáj, fáj – nyöszörgött Gollam. – Jéghideg, belénk mar! Tündék verték, az átkozottak! Komisz, kegyetlen hobbitok! Ezért próbáltunk megszökni, persze hogy ezért! Drágaszágom. Mert szejtettük, hogy kegyetlenek. Tündékhez járnak látogatóba, fényesz szemű, vad tündékhez. Vegyétek le, fáj!
– Nem. Nem vesszük le – mondta Frodó –, amíg... elhallgatott egy pillanatra, és gondolkodott – amíg nincs valami bizonyítéka, hogy meg is fogod tenni, amit én rád bíznék.
– Megeszküszünk, hogy megbocátjuk, megcináljuk, amit ő akar, bizzony-bizzony – sziszegte Gollam, még mindig tekeregve, s a csuklóját rángatva. – Fáj!
– Megesküszöl? – kérdezte Frodó.
– Szméagol – mondta Gollam váratlanul, tisztán, szeme tágra nyílt, különös fényben égett, s rámeredt Frodóra. – Szméagol megeszküszik a Drágaszágra.
Frodó kihúzta magát, s most Samu lepődött meg a szavain és a szigorú hangján. 
– A Drágaságra? Hogy mered? – ripakodott rá Szméagolra. – Gondolkozz!

Egy Gyűrű mind fölött, Egy Gyűrű Kegyetlen 
Egy a sötétbe zár, bilincs az Egyetlen.

– Hajlandó lennél neki fogadalmat tenni, Szméagol? Az majd gondoskodik róla, hogy meg is tartsd. De még nálad is álnokabb. Kiforgatja a szavaidat, vigyázz!
Gollam lekushadt. – A Drágaszágra! A Drágaszágra! – ismételgette.
– És mit fogadnál esküvel? – kérdezte Frodó. Gollam odakúszott Frodó lábához, fetrengett előtte, rekedten jajongott, s úgy rángatózott, mintha a csontja is belereszketne e rettentő szavakba: – Szméagol megeszküszik, hogy szoha-szoha nem engedi, hogy az Övé legyen. Szoha! Szméagol megvédi. De muszáj neki a Drágaszágra eszküdnie.
– Nem. Nem rá – Frodó szigorú szánakozással nézett Gollamra. – Hiszen mindössze látni és érinteni szeretnéd, ha lehet, pedig tudod, hogy attól megőrülsz. Nem rá. Előtte, ha úgy akarod. Mert tudod, hogy hol van. Igen, nagyon is jól tudod, Szméagol. Itt, előtted.
Samu egy pillanatra mintha azt látta volna, hogy gazdája megnő és Gollam összezsugorodik: magas, szigorú árnyat vélt látni, hatalmas urat, aki fényességét a felhőbe rejti, s a lábánál egy vinnyogó kis ebet. De a kettő valahogy mégis összetartozott, és nem volt idegen; értették egymás gondolatát. Gollam kihúzta magát, mancsát megpróbálta fölrakni Frodó vállára, törleszkedett hozzá.
– Le! – kiáltotta Frodó. – Halljuk a fogadalmat!
– Megfogadjuk, igen, megfogadom – mondta Gollam –, hogy szolgálni fogom a Drágaszág gazdáját. Jó Gazda, jó Szméagol, gollam, gollam! – Sírva fakadt, s megint a csuklóját harapdálta.
– Vedd le róla a kötelet, Samu! – mondta Frodó. Samu vonakodva fogadott szót. Gollam fölállt, s ficánkolt, mint a megvert kutya, ha a gazdája mégis megsimogatja. Ettől a pillanattól megváltozott, s e változás el is tartott egy darabig. Nem sziszegett, nem nyöszörgött anynyira, ha beszélt, közvetlenül szólt útitársaihoz, nem pedig drágaságos önmagához beszélt. Összerezzent, lekushadt, ha a közelébe léptek, vagy váratlan mozdulatot tettek, s kerülte a tünde-köpenyek érintését; de barátságos volt, szánnivalóan törte magát, hogy a kedvükre tegyen. Ha elhangzott egy tréfa, kuruttyolva vihogott rajta; ugrabugrált, ha Frodó nyájasan szólt hozzá; sírva fakadt, ha öszszeszidta. Samu alig állt vele szóba. Most még jobban gyanakodott, mint annak előtte, s ha lehet, ezt az új Gollamot még kevésbé szívelte, mint a régit.
– Nohát, Gollam, vagy akárhogy hívnak – förmedt rá –, itt az idő. A hold lenyugodott, az éjszaka elmúlik. Jó lenne, ha elindulnánk.
– Úgy van, úgy van! – helyeselt Gollam, ugrándozva. – Menjünk! Csak egy út vezet a Déli-végtől az Északivégig. Én találtam rá, én. Az orkok nem használják, az orkok nem iszmerik. Az orkok nem vágnak át az ingoványon, az orkok mérföldnyire elkerülik. Nagy szerence, hogy erre jöttetek. Nagy szerence, hogy megtaláltátok Szméagolt, úgy bizony. Kövesszétek Szméagolt!
Elindultak; megtett néhány lépést, s kérdő tekintettel hátranézett, mint a kutya, ha sétára hívja a gazdáját. Várj egy picit, Gollam! – kiáltotta Samu. – Ne menj nagyon előre! Ott leszek a sarkadban, s a kötél a kezem ügyében!
– Nem, nem! – mondta Gollam. – Szméagol megígérte. Koromfekete éjszaka, tiszta, kemény csillagok alatt indultak útnak. Gollam visszafelé vezette őket egy darabig, északnak, amerről jöttek, majd jobb felé; rézsút leereszkedtek a szaggatott, köves lejtőkön a roppant ingovány felé. Hamarosan lágyan magába ölelte őket a sötétség. A roppant ingoványon Mordor kapuja előtt végesvégig fekete csönd ült.

2. fejezet

Át az ingoványon

Gollam gyorsan járt, fejét-nyakát előrenyújtva, s olykor nemcsak a lábának, hanem a kezének is hasznát véve. Frodó és Samu alig bírt lépést tartani vele; de láthatólag eszébe se jutott már, hogy megszökjön tőlük; ha lemaradtak, megfordult, s megvárta őket. Egy idő múlva odavitte őket annak a hasadéknak a szegélyére, amely útjukat állta; de a hegytől távolabb.
– Itt van! – kiáltotta. – Itt a lejárat, igen! Moszt eszt kövesszük... ész odaát, ott megyünk ki. – Délkeletre mutatott, az ingovány felé. A sűrű és undorító bűz még a hűvös éjszakai levegőben is az orrukig hatolt.
Gollam felalá rohangált a hasadék szélén, s végül odakiáltott nekik: – Itt! Itten kell lemenni, Szméagol járt már itt valamikor: erre ment, az orkok elől bujkálva.
Ő ment elöl, s a két hobbit a nyomában szállt alá a sötétbe. Nem volt nehéz, mert a hasadék itt legfeljebb ha tizenöt láb mély volt, s a szélessége vagy tizenkettő. Fenekén patak folyt; a hasadék nem volt más, mint a rengeteg kis vízfolyás egyikének medre, amely a hegyről aláfutva a poshadt tavakat és a mocsarakat táplálta. Gollam jobbra fordult, többé-kevésbé déli irányba, s belecaplatott a sekély, köves medrű patak vizébe. Szemmel láthatólag élvezte a vizet, olykor még valami énekfélét is kuruttyolt.

A hideg rögök tenyértörők, 
talpunkhoz komiszak.
Sziklák, kövek: 
mind cont-rideg, 
nem eleven anyag.
De a patak ágya 
hűsz gyógyír a lábra;
(orrász vize áld.
Ész moszt azt szeretnénk 

– Haha! Mit is szeretnénk? – mondta, s a szeme sarkából a hobbitokra nézett. – Majd én megmondom – kuruttyolta. – Ő már rég sejti, Zsákos már sejti. – Megcsillant a szeme, amikor Frodó mintegy folytatta énekét:

Élni, lélegzettelen; 
élni, halott-hidegen; 
szomj s ital már idegen; 
nagy csöndpáncélingesen. 
Száraz földbe fulladva, 
szigetkének gondolva
a hegy ormát; 
és a forrást légörvénynek. 
Nézd e modort, e mázat-mézet!
Megismerni élvezet! 
Ki ne álmodna
halat a horogra
ily cuppanós-ízeset!

E szavak csak még jobban ráébresztették Samut arra a gondra, amely azóta foglalkoztatta, hogy rádöbbent, gazdája vezetőként kívánja alkalmazni Gollamot: az élelmezés gondjára. Az eszébe se jutott, hogy gazdája netán maga is gondolt volna rá, de azt feltételezte, hogy Gollam igen. Valóban, hogy is táplálkozhatott Gollam magányos vándorútjain? – Hát valami jól nem – gondolta Samu. Ugyancsak kiéhezettnek látszik. Annyira nem finnyás, hogy ha egyszer hal nincs, meg ne kóstolná, milyen ízű a hobbithús, azt lefogadom – már persze, ha egyszer óvatlanul elszunyókálnánk. Nos, én nem fogok. Csavardi Samu aztán nem.
Jó darabig botorkáltak, vagy legalábbis Frodó és Samu fáradt lába úgy érezte, a sötét és kanyargós szakadékban. A hasadék keletnek fordult, s ahogy továbbhaladtak, kiszélesedett és egyre sekélyebb lett. Végül már szürkülni kezdett a fejük felett. Gollam eddig semmi jelét nem adta, hogy kifáradt volna, de most fölnézett az égre, és megállt.
– Közel a nappal – suttogta, mintha a nap netán meghallaná és rávetné magát. – Szméagol itt marad: itten maradok, ész akkor a Szárga Arc nem vesz észre.
– Mi örülünk, ha látjuk a napot – mondta Frodó. De mi is itt maradunk; fáradtak vagyunk, s most képtelenek lennénk továbbmenni.
– Nem vagytok bölcek, ha örültök a Szárga Arcnak – mondta Gollam. – Leleplez titeket. Jó ész okosz hobbitok Szméagollal maradnak; körösz-körül orkok, ész mász cúf jószágok catangolnak. Élesz a szemük. Maradjatok itt, ész bújjatok meg velem.
Mindhárman letelepedtek a hasadék fala mellé, hogy megpihenjenek. A fal legfeljebb ha embermagasságnyi volt, s az alján száraz, sík és köves menedéket kínált; a víz a túloldalon vágott medret magának.
Samu és Frodó leült, s megtámasztotta a hátát; Gollam a vízben tapicskolt.
– Ennünk kell valamit – mondta Frodó. – Éhes vagy, Szméagol? Magunknak sincs sok, amit megoszthatnánk veled, de adunk annyit, amennyit nélkülözni tudunk.
Az éhes szóra zöld fény gyúlt ki Gollam fakó szemében, s a szemgolyója mintha még jobban kidülledt volna holtsápadt képéből. Egy pillanatra visszaesett régi gollammodorába. – Éheszek vagyunk, úgy ám, nagyon éheszek, drágaszágom – mondta. – Ezek mit essznek? Van finom haluk? – Hegyes kis nyelve kibújt éles sárga fogai közül, s végignyalta színtelen ajkát.
– Nem, halunk az nincsen – mondta Frodó. – Csak ez – megmutatott neki egy lembas-ostyát –, és vizünk, már ha ezt a vizet itt meg lehet inni.
– Meg, meg, finom víz – mondta Gollam. – Igyuk cak, igyuk, amíg ihatjuk. De ez, amijük van, micoda, drágaszágom? Elrágható? Ízesz?
Frodó letört az ostyából egy darabkát, s a levélen, amiben volt, odanyújtotta neki. Gollam megszimatolta a levelet, s arca eltorzult: kiült rá az utálat, s valamicske a régi rosszindulatából: – Szméagol érzi a szagán! – mondta. – A levél tünde-földről való, uhh! Büdösz. Ő fölmászott azokra a fákra, ész nem tudta lemoszni ezt a szagot a kezéről, a szép kezéről. – Eldobta a levelet, elvett egy morzsányi lembas-t, és megkóstolta. Kiköpte, s erőt vett rajta a görcsös köhögés.
– Jaj, ne! – köpködött. – Megfojtjátok szegény Szméagolt. Ez por ész hamu, ő eszt nem eszi. Inkább koplal. De Szméagol nem bánja. Kedvesz kisz hobbitok. Szméagol fogadalmat tett. Majd koplal. Inkább koplal. Szegény Szméagol!
– Sajnálom – mondta Frodó –, de nem tudok segíteni rajtad. Azt hittem, ez majd jót tesz neked, ha megkóstolod. De lehet, hogy még megkóstolni se bírod, legalábbis még nem.
A hobbitok némán majszolták a lembas-t. Samu arra gondolt, hogy most valahogy jobban ízlik, mint már jó ideje bármikor: Gollam viselkedése megint ráébresztette az ízére. Csak épp hogy nem érezte jól magát: Gollam majdhogy ki nem nézte a falatot a szájából, akár a kutya a vacsoraasztalnál, a szék mellett. Csak amikor végeztek, s készültek, hogy eltegyék magukat, akkor hitte el, hogy nincs semmi csemegéjük, amit megoszthatnának vele. Akkor aztán fogta magát, elment tőlük néhány lépésnyire, leült, és nyöszörgött.
– Ide hallgass, Frodó uram! – súgta Samu, nem is nagyon halkan: nem bánta, ha Gollam is meghallja. – Muszáj valamit aludnunk: de nem ezzel az éhes csibésszel itt a közelben, ha tett fogadalmat, ha nem. Szméagol vagy Gollam, egykutya, a szokásai nem Változnak meg egyik napról a másikra, én azt mondom. Te csak aludj, Frodó uram, s majd ha már nem bírom nyitva tartani a szememet, fölébresztelek. Többé-kevésbé ugyanúgy, mint amikor ez itt szabadon kószált.
– Lehet, hogy igazad van – jelentette ki nyíltan Frodó. – Megváltozott, az biztos, de hogy ez miféle változás, és milyen mély, azt még nem tudom. Bár, hogy őszinte legyek, nem hiszem, hogy okunk lenne félni – pillanatnyilag. De csak őrködj, ha úgy kívánod. Adj nekem két órát, többet ne, aztán ébressz fel.
Frodó olyan fáradt volt, hogy előrebillent a feje, és szinte még be sem fejezte a mondatot, már elaludt. Gollam láthatólag nem félt semmitől már. Összekucorodott és már aludt is, minden aggodalom nélkül. Összeszorított foga közt halkan szisszent ki-be a lélegzete, de meg se moccant. Egy idő múlva, mert félt, hogy őt is elnyomja az álom, Samu fölállt, s enyhén megbökte Gollamot. Gollam keze kinyílt, megrándult, de most se moccant. Samu lehajolt, és a fülébe súgta, hogy: hal-de semmi hatás, a lélegzete sem változott.
Samu megvakarta a fejét. – Hát ez bizony alszik mormolta. – S ha én Gollam lennék, föl sem ébredne többé. – De elhessegette a kötél és a kard gondolatát, ment, s leült az ura mellé.
Mikor fölébredt, szürke volt fölötte az égbolt, de nem világosabb, hanem sötétebb, mint amikor reggeliztek. Samu talpra ugrott. Már csak abból is, hogy milyen eleven és éhes, rádöbbent, hogy végigaludta a napot, legalább nyolc-kilenc órát egyhuzamban. Frodó még mindig mélyen aludt, most elnyújtózkodva, az oldalán. Gollam sehol, Samu az örege kimeríthetetlen atyai szókincséből merített különféle gorombábbnál gorombább nevekkel illette magát, majd arra gondolt, hogy az urának talán igaza van, s pillanatnyilag nincs mitől tartaniok. Mindenesetre mindketten élnek, Gollam egyiküket sem fojtotta meg.
– Szegény nyomorult! – mondta sajnálkozva. – Csak tudnám, hova lett!
– Ninc messze! – mondta a feje fölött egy hang. Fölnézett, s ott látta Gollam nagy fejét és fülét az esti égbolt háttere előtt.
– Nicsak! Hát te meg mit csinálsz? – kiáltotta Samu, amint megpillantotta, s már föl is támadt minden gyanúja. – Szméagol éhesz – mondta Gollam. – De hamaroszan visszajön.
– Jössz vissza rögtön! – kiáltotta Samu. – Hé! Jössz vissza! – De Gollam már el is tűnt.
Frodó fölriadt, fölült, s megdörgölte a szemét. – Szép jó estét – mondta. – Valami baj van? Mennyi az idő?
– Nem tudom – mondta Samu. – A nap már lement, az biztos. És ez itt elment. Azt mondja, éhes.
– Ne aggódj – mondta Frodó. – Ezen nem lehet segíteni. De visszajön, meglásd. Egy darabig még köti a fogadalma. És a Drágaszágát nem hagyja ott, semmiképpen.
Frodó jót mulatott, amikor hallotta, hogy mint a tej, aludtak órák hosszat Gollammal, mégpedig az éhes Gollammal együtt. – Eszedbe ne jusson, hogy úgy tituláld magad, ahogy az Öreged szokott – mondta. – Kimerült voltál, és semmi baj: mindketten kipihentük magunkat. S még nehéz út áll előttünk, talán a legnehezebb.
– Meg aztán a koszt – mondta Samu. – Mikorra végzünk? S ha végeztünk, mit csinálunk? Ez az útikenyér csudamód talpon tart, de hogy úgy mondjam, a hasad nem telik meg tőle; egy szavam sincs azok ellen, akik sütötték, de én nem lakom jól vele. De még így is muszáj mindennap enni belőle, és szaporodni igazán nem szaporodik. Tán három hétre ha elegendő, de csak ha meghúzzuk a nadrágszíjat, és csak annyit eszünk, amennyit muszáj, ezt ne feledd, uram. Eddig egy kicsit könnyelműen gazdálkodtunk.
– Nem tudom, meddig tart még, amíg... amíg végzünk – mondta Frodó. – A hegyekben átkozottul sok időt elvesztegettünk. De drága hobbitom, Csavardi Sámuel... legeslegjobb barátom, Samu, nem hiszem, hogy érdemes lenne azon törni a fejünket, hogy mi lesz azután. Ha elvégeztük a dolgunkat, ahogy te mondod... ki tudja, hogy elvégezzük-e egyáltalán? S ha el, ki tudja, hogy akkor mi lesz? Ha az Egy bekerül a Tűzbe, s mi épp ott vagyunk, kéznél? Gondolod, Samu, hogy azután még szükségünk lesz kenyérre? Kötve hiszem. Csak a lábunk épségét őrizzük meg, amíg a Végzet-hegyig elvisz, csak azt meg tudjuk őrizni. De egyre inkább úgy érzem, ez is több, mint amenynyire képes vagyok.
Samu némán rábólintott. Megfogta az ura kezét, s fölébe hajolt. De nem csókolta meg, noha ömlött rá a könnye. Aztán elfordult, s az inge ujjával megtörölte az orrát; fölállt, toporgott egy kicsit, megpróbált fütyörészni, s közben megjegyezte: – Vajon hova lett ez a nyavalyás?
De nem tartott soká, Gollam visszajött; olyan csöndben, hogy nem is hallották, amíg ott nem állt előttük. Két keze, arca, csupa fekete sár. Még csámcsogott és nyáladzott. Hogy mit rág, azt nem hogy nem kérdezték, de rágondolniuk sem akaródzott.
– Férgeket, bogarakat, vagy valami síkos izét az iszapból – gondolta Samu. – Brr! Ocsmány egy jószág... a nyomorult!
Gollam sem mondott semmit, amíg tele nem itta magát és meg nem mosakodott a folyóban. Akkor odajött, ajkát nyalogatva. – Így már jobb. Pihentetek? Mehetünk? Kedvesz kisz hobbitok, nagyot aludtak. Már megbíztok Szméagolban? Nagyon, nagyon helyesz.
Útjuk következő szakasza többé-kevésbé olyan volt, mint a legutóbbi. Ahogy továbbhaladtak a hasadékban, az egyre sekélyebb lett, s egyre kevéssé lejtett. A feneke sem volt már olyan köves, egyre inkább földessé vált, s a két fala is inkább csak part. És most már kanyargott is. Aznap éjjel kiértek a végére, de a holdat felhők takarták, s csak abból vették észre a nappal közeledtét, hogy lassan eláradt fölöttük a gyér szürke fény.
A hideg hajnali órán a vízfolyásnak is a végére értek. A két mohos part már alig emelkedett a víz színe fölé. Az tán egy utolsó, nyálkás kőgörgeteg fölött a víz bugyborékolva bukott le egy barna pocsolyába, és eltűnt. Száraz nád suhogott, zörgött körülöttük, bár a szelet nem érezték.
Kétoldalt határtalan lápvilág terült el előttük, s veszett bele kelet felé a szürke félhomályba. Sötét és kuttyogó pocsolyák páráztak-gőzölögtek. Fojtogató bűzük megállt a mozdulatlan levegőben. Messze, most majdnem hogy dél felé, Mordor hegyoldalai meredeztek, mint afféle szaggatott felhőfal valami veszedelmes, ködbe burkolt tenger fölött.
A hobbitok most majdnem teljesen Gollam kezében voltak. Nem tudták, s a párás homályban még csak nem is sejthették, hogy az ingoványnak csak az északi szélén járnak, s hogy annak java része tőlük délre terül el. Ha a vidéket ismerték volna, a maguk nyomán épp visszamehettek volna egy darabig, hogy aztán keletre fordulva szilárd úton, az ingoványt megkerülve jussanak el Dagorlad csupasz síkságára, az ősi csatatérre, Mordor kapuja elé. Nem mintha ez olyan reményteli útvonal lett volna. A köves síkságon semmi fedezék, s azon vezettek át az orkok és az ellenség katonáinak hadi útjai. Ott még Lórien köpönyegei sem rejthették volna el őket.
– Most merre fordul az utunk, Szméagol? – kérdezte Frodó. – Muszáj átkelnünk ezen a bűzlő ingoványon?
– Nem muszáj, nem – mondta Gollam. – Nem, ha a hobbitok nagyon hamar akarnak eljutni a fekete hegyekig ész az Ő színe elébe. Vissza egy kicit ész körbe egy kicit vézna karjával észak és kelet felé mutatott –, ész márisz a kemény, hideg úton vagytok, amely az Ő országának kapujához vezet. Ottan az Ő népéből szokan várják a vendégeket, ész örömmel viszik őket egyeneszt Őelébe, úgy bizony. Az Ő szeme szakadatlanul figyeli az utat. Szméagolt isz ott vette észre, akkor régen. – Gollam összeborzadt. De azóta Gollam isz használja a szemét, úgy ám; azóta a szemét, lábát ész az orrát isz használja. Én mász utat is tudok. Nehezebbet, nem olyan gyorszat; de jobbat, ha nem akarjuk Őt meglátogatni. Kövesszétek Szméagolt! Ő átvezet titeket az ingoványon, át a ködön, a jó szűrű ködön. Kövesszétek Szméagolt, ész akkor nagy utat megtesztek, nagyot, úgy, hogy Ő nem vesz észre... talán nem.
Már nappal volt, szélcsöndes, barátságtalan délelőtt, s mindent megült a sűrű mocsárbűz. A mélyen lógó felhőkön nem hatolt át a napsugár, s láthatták, hogy Gollam szeretne nyomban továbbmenni. Így hát rövid pihenő után fölkerekedtek, s hamarosan belevesztek a homályos néma világba, körös-körül sehol sem látták a szárazföldet, sem a dombokat, amelyeket elhagytak, sem a hegyeket, ahova készültek. Lassan, libasorban haladtak előre: elöl Gollam, utána Samu és Frodó.
Frodó látszott hármuk közül a legfáradtabbnak, s bármilyen lassan mentek is, le-lemaradozott. A hobbitok hamarosan észrevették, hogy amit ők egyetlen hatalmas ingoványnak néztek, az tavacskák, zsombékok, félig holt vizű öntések végeláthatatlan hálózata. A hozzáértő szem és láb megtalálta köztük a kanyargós, de járható ösvényt. Gollamnak kétségkívül hozzáértő szeme volt, de neki is ugyancsak ügyelnie kellett. Szakadatlanul forgott a feje ide-oda, egyfolytában szaglászott és motyogott. Néha fölemelte a kezét és megállította őket, előrement egy kicsit, leguggolt, ujjaival vagy a lábujjával próbálgatta a talajt, vagy a fél fülét a földre hajtva hallgatódzott.
Kínkeserves út volt és fáradságos. Ezt az elhagyott tájat még mindig a hideg és nyálkás tél tartotta uralma alatt. Más zöld nem látszott a komor vizek mocskos felszínén, csak a fakó uszadékgyom. Halott sás és korhatag nád magasodott fölébük, mint rég elfeledett nyarak viharvert árnya.
Ahogy nappalodott, valamivel világosabb lett: meggyérült, áttetszőbbé vált, s itt-ott felszállt a köd. A világ rothadt párája fölött aranyba öltöztetve, magasan lovagolt át a nap a szikrázó ködtajtékot virágzó tájon, ám ők odalent csak kísértetnek látták: a nap kifakult, sápadt, se színe, se melege kísértetének. De Gollam még a nap jelenlétének e halavány jelétől is elfintorodott, megrezzent. Megálljt parancsolt, s lepihentek, kushadtan, mint az űzött vadak, egy nagy, barna náderdő szegélyén. Mély csönd volt, csak olykor-olykor rezzent meg zizegve a nád üres lobogója, vagy zörrent egy-egy törött sáslevél, ha megrebbent fölötte a levegő. Ők ezt sem érezték.
– Ninc. Ninc madár – mondta Gollam. – Finom kisz madárka. – Megnyalta a szája szélét. – Ninc madár. Cak kígyó, féreg, meg mindenféle pocolyalakó. Szok minden, kedvesz kisz hobbitoknak utálatosz szok minden. Madárka ninc-fejezte be szomorúan. Samu egy lusta, undorodó pillantást vetett rá.
Így telt el a Gollammal közös útjuk harmadik napja. Mielőtt még a vidámabb tájakon megnyúlt volna az árnyék, úton voltak megint, s csak mentek, mentek, alig álltak meg. Akkor sem enni, pihenni, hanem hogy Gollamnak segítsenek; mert most még ő is vigyázva haladt, s volt, hogy elvesztette az utat. A Holtláp kellős közepére értek.
Lassan mentek, lehajolva, szorosan egymás nyomában, Gollam minden léptét feszülten figyelve. Az ingoványon, itt, több volt a víz, megszaporodtak a pangó vizű tavak, s ezek között egyre nehezebb lett megtalálni azokat a szilárd foltokat, amelyek megbírták a lábat úgy, hogy be ne süppedjen a bugyborékoló iszapba. Az utazók egyike sem volt nehéz, különben sosem lettek volna képesek átkelni az ingoványon.
Egyszer csak teljesen sötét lett; mintha még a levegő is elfeketedett volna, annyira, hogy még beszívni is nehéz volt. S amikor a fényeket megpillantotta, Samu megdörgölte a szemét: azt hitte, megzavarodott. Először bal felől, a szeme sarkából pillantotta meg az egyiket, egy foszlánynyi halvány derengést, ami nyomban el is halt; majd hamarosan újabbakat is: némelyik olyan volt, mint a halványan világító füst, némelyik meg ködös, pislákoló gyertyalángnak látszott valami láthatatlan gyertya fölött; itt-ott úgy hullámzottak, mind a kísértetkendő, amit rejtett kezek lobogtatnak. De hármuk közül senki nem ejtett egyetlen szót sem.
Samu végül nem állta tovább. 
– Mi ez itt, Gollam? kérdezte suttogva. – Ezek a fények itt? Körös-körül. Csapdába ejtettek? Kik ezek?
Gollam fölnézett. Sötét víztükör volt előttük, s ő most épp a földön kúszott erre-arra, mert maga sem tudta, merre visz az út. – Igen, körösz-körül – suttogta. – Ravasz fények! Hullagyertyák, úgy ám. Ne vegyétek észre! Ne nézzétek! Ne kövesszétek! Hol a Gazda?
Samu hátranézett, és észrevette, hogy Frodó megint lemaradt. Nem is látszott. Visszament néhány lépésnyire a sötétben, de se tovább menni nem mert, sem kiabálni, csak suttogva szólította. Egyszerre Frodóba botlott; ott állt gondba merülten, s egy sápadt fényt bámult. Keze mereven lógott az oldala mellett, csöpögött róla a víz meg az iszap.
– Jöjj, jöjj, Frodó uram! – mondta Samu. – Ne nézegesd, Gollam azt mondja, nem szabad. Maradjunk csak vele, és keveredjünk ki erről az átok helyről, amilyen hamar lehet – ha ugyan lehet!
– Igen – mondta Frodó, mint aki álmából ébred. Jövök. Gyerünk.
Ahogy előresietett, Samu megbotlott valami öreg gyökérben vagy tuskóban, kezére esett, s az mélyen belefúródott a ragacsos sárba, így arca majdnem a fekete holtvíz színét érintette. Halk szisszenést hallott, bűz buggyant fel, s egyszerre fények perdültek táncra, pislákoltak és kavarogtak körülötte. Egy pillanatra mintha ablak lett volna alatta a víz, mocskos üvegű ablak, s azon át lesne a mélybe. Kitépte a kezét a sárból, s fölordított. – Halottak vannak odalent, halott arcok! – mondta iszonyodva. – Halott arcok a vízben!
Gollam göcögve nevetett. – Ez a Holtláp, úgy ám; a neve isz az. Nem lett volna szabad lenézned, ha égnek a gyertyák.
– Kik ezek? Mik ezek? – kérdezte dideregve Samu, s Frodóhoz fordult, aki most ott volt mögötte.
– Nem tudom – felelte álmatag hangon Frodó. – De én is láttam őket. A pocsolyákban, ahol a gyertyák égnek. Minden pocsolyában ők nyugosznak, sápadt arcok, mélységes mélyen a fekete víz alatt. Láttam őket: komor és gonosz arcok, nemes és szomorú arcok, sok köztük a büszke és szép arc: ezüst hajukban hínár. De mind bűzös, mind rothadt, mind halott. Bennük a gonosz láng. – Frodó a tenyerébe rejtette az arcát. – Nem tudom, kik ők; de azt hiszem, embereket és tündéket, és velük orkokat is láttam.
– Úgy ám, mind halott, mind rothadt – mondta Gollam. – Tündék, emberek ész orkok. Holtláp. Régesz-rég, itt nagy cata volt, azt mondják, Szméagol fiatalkorában, amikor én még fiatal voltam, azelőtt, hogy a Drágaszág eljött volna. Nagy cata. Szálasz emberek hosszú kardokkal, szörnyű tündék, üvöltő orkok. Napokig catáztak a szíkon, ész hónapokig a Fekete Kapunál. De a láp már azóta lett, az nyelte el a szírjukat; ma isz cak kúszik, kúszik tovább.
– De hát ez ezredévekkel ezelőtt volt – mondta Samu. – A holtak nem lehetnek itt! Ez is olyan ördöngösség, amit a Fekete Földön ötlöttek ki?
– Ki tudja? Szméagol nem – felelte Gollam. – Nem lehet elérni, nem lehet megfogni őket. Mi egyszer megpróbáltuk, úgy ám, drágaszágom! Én egyszer megpróbáltam; de a kezem nem ért el odáig. Talán cak látni lehet őket, megfogni nem. Nem ám, drágaszágom! Holtak!
Samu sötéten bámult rá és végigfutott a hátán a hideg, mert eszébe jutott, hogy miért is próbálhatta Szméagol megfogni őket. – Nohát, én látni sem akarom egyiküket sem – mondta. – Soha többé! Nem mehetnénk tovább, minél messzebb innét?
– Dehogynem, dehogynem – mondta Gollam. – De cak lasszan, lasszan. Nagyon vigyázva! Különben lemennek a hobbitok isz, a holtak mellé, ész kici gyertyák lesznek. Gyertek Szméagol után! Ne nézzétek a fényeket!
Jobb felé kúszott el, ösvényt keresett, amelyen megkerülhetik a tavat. Ők a nyomában, görnyedt háttal, s néha négykézláb, mint ő. – Ha ez így megy tovább, hamarosan három drága kis Gollam leszünk egy sorban – gondolta Samu.
Végre eljutottak a fekete tó végébe, s egyik zsombékról a másikra ugrálva, kúszvamászva, veszedelmek közt átkeltek rajta. Meg-megtántorodtak, bele-beleléptek vagy a kezükkel tapicskoltak bele a pöcegödör bűzű vízbe, amíg végül már fülig mocskosak és iszaposak voltak, s egymás orrát facsarta a bűzük.
Már késő éjszaka volt, mire végül szilárdabb talajra értek. Gollam magában sziszegett, suttogott, de látszott rajta, hogy örül; titokzatos módon, a megérzés, a szag, a sötét alakok, s ki tudja, miféle emlékek keveréke révén mintha mindig tudta volna, hol járnak, de innét már az utat is jól ismerte.
– Megyünk tovább! – mondta. – Jó kisz hobbitok! Bátor kisz hobbitok! Persze, nagyon-nagyon fáradtak; mi isz fáradtak vagyunk, drágaszágom, mindannyian. De el kell vinnünk a Gazdát a gonosz fények közeléből, úgy ám! – S már indult is, majdhogynem futva, arra, ahol a magas nádfalak közt hosszú ösvény nyílt, ők meg úgy, ahogy tudtak, botorkáltak utána. De kis idő múlva megállt, kételkedve beleszagolt a levegőbe, s sziszegett, mintha gondban lenne, vagy valami nem tetszenék neki.
– Mi baj? – mondta Samu, mert félreértette a mozdulatát. – Minek itt szimatolni? Olyan büdös van, hogy ha befogom az orrom, akkor is majdhogy szörnyet nem halok. Te büdös vagy, a Gazda büdös, az egész világ büdös.
– Úgy ám, úgy ám, Szamu isz büdösz! – mondta Gollam. – Szegény Szméagol érzi, de jó Szméagol bírja. Szegíti a jó Gazdát. De nem ez a baj. A levegő mozog, változász lesz. Szméagol nem örül.
Továbbment, de látszott, hogy egyre nyugtalanabb; meg-megállt, fölegyenesedett, nyújtogatta a nyakát, hol kelet, hol dél felé. A hobbitok egy darabig még nem érezték, nem hallották, mi aggasztja. Majd egyszerre mindhárman megtorpantak, kővé dermedtek és úgy füleltek. Frodó és Samu mintha hosszú, vijjogó kiáltást hallott volna valahonnét messziről: magasat, vékonyat, kegyetlent. Végigfutott a hátukon a hideg. E pillanatban megérezték a légmozgást is; a levegő rohamosan hűlt. Ahogy álltak és a fülüket hegyezték, hallották, hogy valami szélsuhogásféle közeledik a távolból. A derengő fények meglibbentek és kialudtak.
Gollam nem moccant. Csak állt, reszketett, s makogott magában, míg süvöltve, acsarogva le nem csapott a szél a lápra. Valamicskét világosodott, ahhoz már elég világos volt, hogy lássák vagy félig lássák az alaktalan ködfoszlányokat, amint gyűrűzve, kavarogva görögnek feléjük és hagyják el őket. Fölnéztek, s látták, fölszakad a felhő és foszlányokban menekül; majd délen, magasan fönn, a felhőrongyok közt fölragyog a hold.
Képe egy pillanatra földerítette a hobbitok szívét; de Gollam lekucorodott és suttogva átkozta a Fehér Arcot. Majd Frodó és Samu, ahogy föltekintett az égre és mély lélegzetet vett a friss levegőből, észrevette, mi közeledik felhő szállt fel az átkozott dombok közül; fekete árnyék szabadult el Mordor felől; irdatlan szárnyas és baljós alak. Elröppent a hold előtt, s egy gyilkos kiáltással megindult nyugatnak, szélvésznél is sebesebben.
Arcra vetették magukat a nád sűrűjében, gondolattalanul markolászták a hideg földet. De az árnyék megfordult és visszatért, most alacsonyabban, közvetlenül fölöttük, kísértet-szárnya a nádat söpörte. S már ott sem volt, visszarepült Mordorba Szauron dühének sebességével; nyomában bömbölve zúdult a lápra a szél, sivár pusztaságot hagyván maga mögött. A csupasz pusztaságot, ameddig a szem ellátott, egészen a fenyegető hegyekig, a szeszélyes holdvilág foltjai borították.
Frodó és Samu fölállt, megdörgölte a szemét, mint a gyerek, aki rossz álomból ébred, abban a reményben, hogy mégiscsak a jól ismert éjszaka borul a világra. De Gollam úgy hevert a földön, mint aki elkábult. Nagy nehezen föltámogatták, ám nem volt hajlandó fölemelni az arcát, lekucorodott a könyökére, s két nagy lapos kezét a tarkójára fonta.
– Lidércek! – jajongta. – Szárnyasz lidércek! A Drágaszág az Uruk. Mindent látnak, mindent! Szemmi el nem rejtőzhet előlük! Átok a Fehér Arcra! Ész elmondanak Neki mindent. Ő látja, Ő tudja. Jaj, gollam, gollam!- Sem föl nem kelt, sem meg nem moccant, amíg a hold le nem nyugodott a Tol Brandir mögött.
Ettől az időtől fogva Samu megint a változás jeleit vélte Gollamon fölfedezni. Játékosabb volt, és mesterkéltebben barátságos; de Samu olykor valami különöset észlelt a tekintetében, kivált ha Frodóra nézett; s egyre inkább visszaesett régi beszédmodorába. Akadt más is, ami Samut mindjobban aggasztotta. Frodó láthatólag fáradt volt, már-már a kimerültség határáig fáradt. Egy szóval sem említette, de hát szólni is alig szólt; nem panaszkodott, de úgy járt, mint aki nagy terhet cipel, s az mind súlyosabbá válik; csak vonszolta magát, mind lassabbanlassabban, és Samu kénytelen volt minduntalan arra kérni Gollamot, hogy álljon meg, különben a Gazda lemarad.
Tény, hogy Frodó minden lépéssel, amivel Mordor kapujához közelebb jutott, terhesebbnek érezte a láncon a nyakában viselt Gyűrűt. Már-már az az érzése támadt, hogy valóságos súly húzza le a nyakát. De a Szem még ennél is sokkal jobban kínozta; ő magában így nevezte. Ez még a Gyűrűnél is jobban görnyesztette menet közben. A Szem: az ellenséges akarat, mely iszonyú és növekvő erővel próbált a felhőkön, a földön, a testén áthatolni és látni őt; igyekezett meztelenül, mozdulatlanul földhöz szegezni gyilkos tekintetével. S a fátyol, ami még távol tartja, olyan vékony, olyan sérülékeny és vékony! Frodó pontosan tudta, hogy ez az akarat épp hol időzik, és hol a magva, mint ahogy az ember behunyt szemmel is tudja, hol a nap. Szembenézett vele, s az teljes erővel sújtott a homlokára.
Valami hasonlót érezhetett Gollam is. De hogy mi ment végbe nyomorúságos szívében a Szem kényszerítő erejének, az oly közel lévő Gyűrű utáni sóvár vágyának, mert javarészt a hideg vas féltében tett megalázó fogadalmának hatására, azt a hobbitok nem is sejtették. Frodót nem is érdekelte, Samu esze meg javarészt a gazdáján járt, s még azt se igen vette észre, hogy az ő szívére milyen sötét felhő borul. Most maga elé engedte Frodót, éberen figyelte minden gondolatát, támogatta, ha megtántorodott, s ügyetlen szavakkal próbált erőt önteni belé.
Mikor végre fölkelt a nap, a hobbitok meglepve észlelték, hogy milyen közel vannak már a hegyek. A levegő most tisztább és hűvösebb volt, Mordor fala nem fenyegető felhő a látóhatáron, hanem komor fekete tornyok sora, amely a sivár pusztaság fölött szembenéz velük. A láp véget ért, holt tőzegfoltokba, jókora, repedezett agyagos laposokba olvadt át. A talaj szintje hosszan, enyhén emelkedett könyörtelen-csupaszon a sivatagig, amelyre Szauron kapuja nyílt.
Amíg csak be nem sötétedett, egy fekete szikla alatt lapultak összekucorodva, mint a férgek, nehogy a szárnyas iszonyat fölülről kikémlelje őket félelmes szemével. Az út hátralévő részén mindjobban rájuk borította árnyékát az egyre növekvő félelem, s nem volt emlék, amiben nyugalmat leltek volna. Még két éjszaka vánszorogtak a végtelen, úttalan pusztán. A levegő, úgy érezték, egyre sűrűbb, s valami keserű ízzel telik meg, amitől eláll a lélegzetük és kiszárad a szájuk.
Végül, az ötödik reggelen azóta, hogy Gollammal járták az utat, megint megálltak. Ott magaslottak előttük a nagy hegyek, feketén a pirkadatban, s csúcsaik a füst- és felhőmennyezetig nyúltak. Lábuktól roppant előhegyek, szaggatott dombok nyújtóztak feléjük, s a legközelebbi alig volt tizenkét mérföldnyire. Frodó iszonyodva nézett körül. Bármilyen rettentő volt is a Holtláp, és a Senkiföldje kiszáradt mocsárvidéke, ez a táj, amelyet az előkúszó nap most tár fokról fokra a szemük elébe, sokkal gyűlöletesebb. Még a Holt Arcok Tavát is meglátogatja a zöld tavasz sápadt kísértete; de ide se tavasz, se nyár nem jön soha többé. Itt semmi meg nem él, még az a dögvészes képződmény sem, amely a rothadásból táplálkozik. A haldokló tavakat okádnivalóan fehér és szürke hamu meg kúszó sár borítja, fojtogatja, mintha a hegyek minden mocskukat, még a belüket is erre a tájra rókázták volna ki. A porrá tört, összezúzott kő hatalmas halmai, a méregfoltos, tűzben kiégett föld kúpjai végtelen sorokban, akár egy ocsmány temető; ez volt az, amit a hajnal lassan, vonakodva föltárt előttük.
Megérkeztek a Mordor előtt elterülő sivárságba; Mordor szolgái sötét művének örök emlékjeléhez, ami még akkor is meglesz, amikor értelmét veszti minden cél, amit Mordor valaha maga elé tűzött; odaértek a meggyalázott, megbetegített földre, mely gyógyíthatatlan, hacsak a Tenger el nem lepi s bele nem mossa a feledésbe. 
– Kavarog a gyomrom – mondta Samu. Frodó nem szólt.
Egy darabig elálldogáltak, mint aki lidércnyomással kísértő álom határára ért, de igyekszik azt távoltartani, bár tudja, hogy útja a hajnalig mindenképpen árnyak között vezet. A világosság fényesebb, keményebb lett. A tátongó üregek és mérgező halmok ocsmány élességgel rajzolódtak ki a szemük előtt. Fönnjárt a nap, felhők és hoszszú füstzászlók közt rótta az útját, de még a napfény is bemocskolódott. A hobbitok nem örültek a fénynek; barátságtalannak érezték, mely leleplezi gyámoltalanságukat, a Fekete Úr hamuhalmai közt nyüszítve tévelygő kis kísértetekét.
Fáradtan ahhoz, hogy továbbmenjenek, helyet kerestek, ahol megpihenhetnének. Egy darabig szótlanul üldögéltek egy salakdomb tövében, de az bűzös gőzöket árasztott, elszorította a torkukat és fojtogatta őket. Elsőnek Gollam állt fel. Köpködve, átkozódva, anélkül, hogy a hobbitoknak egyetlen szót is szólt vagy akárcsak rájuk nézett volna, odébb mászott. Frodó és Samu utána, míg csak egy tágas és nyugat felé meredek falú, majdnemhogy kerek gödörbe nem értek. Ez hideg volt és halott, fenekén színekben játszó, ocsmány, olajos iszappocsolya. Ebben a csúf gödörben húzták meg magukat, abban a reményben, hogy homálya eltakarja őket a figyelmes Szem elől.
A nap lassan telt. Kegyetlenül kínozta őket a szomjúság, de alig néhány csöppet ittak – a kulacsukat utoljára a hasadékban töltötték meg, amely így, visszatekintve, maga volt a béke és gyönyörűség. A hobbitok elhatározták, hogy felváltva őrködnek. De kezdetben, bármilyen fáradtak voltak, egyikük sem tudott elaludni; ám amikor a nap a távolban leereszkedett egy felhő mögé, Samu elszundított. Most Frodóra került az őrség sora. Nekitámaszkodott, háttal, a gödör falának, de ez mit sem könnyített a ránehezedő súlyon. Fölnézett a füstcsíkos égre és furcsa ködképeket látott, lovagló fekete alakokat, arcokat a múltból. Nem tartotta számon az idő múlását, álom és ébrenlét között lebegett, amíg csak erőt nem vett rajta a feledés.
Samu egyszer csak fölriadt, azt hitte, ura szólítja. Estére járt. De Frodó nem szólíthatta, hisz mélyen aludt, s már kis híján a gödör fenekére csúszott. De Gollam ott volt mellette. Samu egy pillanatra azt hitte, Frodót készül fölébreszteni, aztán látta, hogy nem. Gollam magában beszél. Szméagol vitatkozik valaki mással, aki ugyanazon a hangon szól, csak nyöszörögve, sziszegve. S miközben beszélt, szemében váltakozva gyulladt ki a fehér és a zöld fény.
– Szméagol megfogadta – mondta ki az első gondolatát.
– Úgy ám, úgy ám, drágaszágom – jött a válasz –, megfogadtuk: hogy megvédjük a mi Drágaszágunkat, nem engedjük, hogy az Ő kezébe kerüljön. .. szoha. De az moszt épp Hozzá megy, lépészről lépészre közelebb hozzá. Cak aszt tudnánk, mit akar vele a hobbit, úgy ám, cak aszt tudnánk?
– Én nem tudom. Nem isz tehetek ellene. A Gazdáé vagyok: a Drágaszág gazdájáé. Szméagol megfogadta, hogy szegíti a Gazdát.
– Úgy ám, úgy ám, hogy szegíti a Gazdát: A Drágaszág gazdáját. De ha ő volna a Gazda, akkor magán szegítene, úgy ám, ész még cak meg sze szegné a fogadalmát.
– De Szméagol azt mondta, nagyon nagyon jó lesz. Jó kisz hobbit! Levette a kegyetlen kötelet Szméagol lábáról. Szépen beszélt vele.
– Nagyon, nagyon helyesz, mi, Drágaszágom? Legyünk cak jók, jók, mint a hal, kedveszkém, de önmagunkhoz. Ész ne bántszuk a jó kisz hobbitot, persze hogy ne.
– De a Drágaszágnak tartozom az ígérettel – vetette ellen Szméagol hangja.
– Akkor vedd el a Drágaszágot – mondta a másik –, ész akkor magadnak tartozol! Akkor mi leszünk a Gazda, gollam! Ész parancolj rá a mászik hobbitra, a gyanakvó hobbitra, hogy térden cússzék előtted, úgy ám, gollam!
- De a jó kisz hobbitra ne?
– Őrá ne, ha nem akarjuk. Mégha ő Zákosz isz, drágaszágom, úgy ám, ő isz Zákosz. Ész egy Zákosz lopta el. Megtalálta, nem mondott szemmit, szemmit. Gyűlöljük a Zákoszokat.
– Nem, eszt a Zákoszt nem.
– De, minden Zákoszt. Mindenkit, aki a Drágaszágot őrzi. Az a miénk kell hogy legyen!
– De Ő látni fogja! Tudni fogja! Ész elveszi tőlünk. – Látja. Tudja. Hallotta, hogy fogadalmat teszünk... az ő paranca ellenére, úgy ám! Biztosz, hogy elveszi. A Lidércek kereszik. Biztosz, hogy elveszi.
– Nem adom Neki!
– Nem, kedveszkém. Nézd, drágaszágom: ha a mienk, akkor mi megszökhetünk még Őelőle isz, mi? Ész lehet, hogy nagyon erőszek leszünk, erőszebbek, mint a Lidércek. Szméagol úr? A Nagy Gollam? A Gollam! Halat eszik minden nap, napjában háromszor, frisszet, tengeri halat. Legfenszégeszebb Gollam! A mienk kell hogy legyen. Akarjuk, akarjuk, akarjuk!
– De ezek ketten vannak. Ész rögtön felébrednek ész megölnek minket – nyöszörgött Szméagol, minden erejét összeszedve. – Moszt ne. Még ne.
– Akarjuk! De... – itt hosszú szünet következett, mintha új gondolat ébredeznék. – Még ne, mi? Talán még ne. A Banya talán szegít. Szegíteni fog, úgy ám.
– Ne, ne! Úgy ne! – jajongott Szméagol. – De! Akarjuk! Akarjuk!
Valahányszor a második gondolata megszólalt, Gollam hosszú keze mindig kinyúlt Frodó felé, feléje tapogatott, de amikor megszólalt Szméagol, visszarándult. Végül már mindkét karja kinyúlt Frodó nyaka felé, kezén behajlottak és megfeszültek a hosszú ujjak.
Samu mozdulatlanul feküdt, lenyűgözte a vita, de félig leeresztett szemhéja alól élesen figyelte Gollam minden mozdulatát. Egyszerű elméjével eddig úgy vélte, Gollam mindenekelőtt azért veszélyes, mert éhes, mert szeretne hobbitot enni. Most azonban rádöbbent, hogy nem ez a helyzet: Gollam is a Gyűrű félelmes csábítását érzi. Az Ő természetesen a Fekete Úr, de hogy ki az a Banya, arról Samunak fogalma sem volt. Csúf barátai közül egy, akinek a barátságára a nyomorult a tekergése során tett szert, gondolta. Aztán már nem is törte a fejét rajta, mert ezen már láthatólag túljutott a dolog, s a helyzet kezdett veszélyessé válni. Mintha nagy-nagy súly húzta volna le valamennyi tagját, de nagy nehezen erőt vett rajta, és felült. Valami azt súgta neki, hogy legyen óvatos, s ne árulja el, hogy a vita fültanúja volt. Nagyot sóhajtott hát, és hatalmasat ásított.
– Mennyi az idő? – kérdezte álmosan.
Gollam nagyot szisszent a fogai között. Egy pillanatra fölállt, feszülten, fenyegetően; aztán összeomlott, leereszkedett négykézlábra, és a gödör oldala felé mászott. – Jó kisz hobbitkák – mondta. – Jó kisz hobbitkák. Jó kisz Szamu – mondta. – Álmoszak, úgy ám, álmoszak. Hagyják a jó Szméagolt őrködni. De már eszte van. Alkonyodik. Ideje elindulnunk.
– Nagyon! – gondolta Samu. – És ideje elválnunk egymástól. – De átfutott agyán a kérdés, hogy Gollam vajon kevésbé veszélyes-e, ha lerázzák, mintha velük van? – A mindenségit! Bár fojtottam volna meg! – motyogta. Lebotorkált a partról, és fölkeltette urát.
Bármi különös, Frodó felfrissült. Álmodott. A sötét homály leszakadt róla, s szép látomás látogatta meg e beteg tájon. Semmi nem maradt meg belőle az emlékezetében, de mégis felvidította és könnyített a szívén. Most már a terhe sem nyomta annyira. Gollam kutyaörömmel üdvözölte. Kucorgott, hosszú ujjait pattintgatta, s hozzádörgölődzött Frodó térdéhez. Frodó mosolygott.
– Gyere! – mondta. – Jól vezettél és hűségesen. Ez az utolsó szakasz. Vigyél el a Kapuhoz, aztán már nem kérlek, hogy gyere tovább. Vigyél el a Kapuhoz, s onnét oda mégy, ahova akarsz – csak az ellenségeinkhez ne.
– A Kapuhoz? – nyöszörgött Gollam, szemmel láthatólag meglepve és rémülten. – A Kapuhoz, mondja a Gazda! Úgy ám, aszt mondja. Ész a jó Szméagol megteszi, amire kéri. Meg ám! De majd ha közelebb leszünk, meglátjuk, majd akkor meglátjuk. Nem fog tetszeni, de nem ám. Nem ám!
– Mozgás! – szólt rá Samu. – Legyünk túl rajta.
Az alkony homályában kimásztak a gödörből, s lassan, baktatva elindultak a halott földön. Még nem jutottak messzire, s megint megérintette őket ugyanaz a félelem, ami akkor hullott rájuk, amikor a szárnyas alak végigsöpört a láp fölött. Megálltak, lekuporodtak a bűzös földre; nem láttak semmit a homályos esti égen, de a fenyegetés kisvártatva elhúzott fölöttük, most magasan fönn; talán valami sürgős üzenetet vitt Barad-dúrból. Gollam egy idő múlva felkelt, s reszketve-motyorogva továbbosont.
Talán egy órával éjfél előtt harmadszor is elfogta őket a félelem, de most még távolibbnak tetszett, mintha messze a felhők fölött repült volna el, iszonyatos sebesen, nyugat felé. Gollam azonban teljesen megrémült a félelemtől, szentül hitte, hogy rájuk vadásznak, s tudják, hogy közelednek.
– Háromszor! – nyöszörögte. – Háromszor fenyegettek meg. Érzik, hogy itt vagyunk, érzik a Drágaszágot. A Drágaszág az Uruk. Erre nem mehetünk tovább. Szemmi értelme, szemmi.
Se kérés, se nyájas szó nem használt. Gollam csak akkor tápászkodott fel, amikor Frodó végül dühösen ráparancsolt, s kezét a kardja markolatára tette. Akkor végre vicsorogva felkelt, s mint a megvert kutya, elindult előttük.
Így botorkálták végig az egész éjszakát, s míg csak rájuk nem virradt egy újabb napi félelem, baktattak némán, lehajtott fejjel, nem láttak semmit, nem hallottak semmit, a szél fütyült csak egyre a fülükbe.

3. fejezet

A Fekete Kapu bezárul

Mielőtt még rájuk virradt volna a nap, Mordorba vezető útjuk véget ért. Mögöttük volt a láp is, a sivatag is. S előttük, feketén a fakó ég háttere előtt, fejüket fenyegetően fölszegve, a hatalmas hegyek.
Mordortól nyugatra, az Ephel Dúath, az Árnyékhegység vonulata sötétlett, északra meg az Ered Lithui szaggatott csúcsai és csupasz, hamuszürke gerince. De ahogy a kettő megközelítette egymást, lévén egyetlen nagy fal két fele, amely Lithlad és Gorgoroth szomorú síkságát övezi, s középütt Núrnen komor beltengerét, mindkettő hosszan ágazott el észak felé, s e két elágazás mély hegyszorost fogott közre. Ez volt Cirith Gorgor, a Kísértethágó, az Ellenség földjének bejárata. Mindkét oldalán magas szirtek szegélyezték, s a szájában két kopasz, fekete csontú sziklacsúcs meredezett. Ezekre épült Mordor két Agyara, a két magas és erőteljes őrtorony. Még Gondor emberei építették a régmúlt időkben, gőgjük és hatalmuk teljén, azután, hogy Szauron uralmát megdöntötték, s ő elmenekült, nehogy a bukott király megpróbáljon régi birodalmába visszatérni. De Gondor ereje aláhanyatlott, az egykori emberek örök álmukat aludták, s a két torony hosszú ideig, évekig üresen állt. Aztán visszatért Szauron. A már omladozó őrtornyokat kijavíttatta, megrakta fegyverekkel és szüntelenül őrködő katonákkal. Kő-képükből sötét ablaknyílások bámultak keletre, nyugatra, s minden ablakban álmot nem ismerő szemek vigyáztak.
A hágó szájában, sziklától szikláig, a Fekete Úr kőbástyát épített. Ezen egyetlen vaskapu nyílt, ormán őrszemek sétáltak felalá éjjel-nappal. A sziklákat kétoldalt átmeg átfurkálták, száz meg száz barlangot, járatot vájtak a kőbe; egész sereg ork lapult ott, készen, hogy egyetlen jelre mint a fekete hangyasereg, zúduljon hadba. Mordor Agyarai közt senki át nem mehetett, csak ha Szauron idézte maga elé, vagy ha ismerte a titkos jelszót, amely megnyitja Morannont, az ország Fekete Kapuját.
A két hobbit kétségbeesve bámulta a tornyokat és a falat. Még ilyen távolból és a félhomályban is látszottak a fekete őrszemek a falon, s a járőrök a kapu előtt. Most épp egy sziklamélyedés szegélye fölött lestek ki, az Ephel Dúath legészakibb előhegyének árnyékából. Ha egy holló a rejtekhelyükről nyílegyenesen szelte volna át a sűrű levegőt, talán két nyíllövésnyire kellett volna szállnia a közelebbi torony fekete csúcsáig. A torony fölött fekete füst tekeredett, mintha benn, a szikla mélyén lassú tűz hamvadoznék.
Fölkelt, s rőtvörösen pislogott a nap az Ered Lithui élettelen gerince fölött. Majd egyszerre rezes torkú kürtök rivalltak föl; az őrtornyokban fújták meg őket, s a hegyek közül, rejtett állásokból és őrhelyekből jött rá a válasz; s még azoknál is messzebbről, fátyolos, mély és baljós hangon visszhangozták Barad-dúr roppant kürtjeit és dobjait túlnan a homorú hegyoldalak. Mordorra a félelem és a robot újabb napja virradt; az éjjeliőrök bevonultak pincéikbe és mély csarnokaikba, s helyüket elfoglalták a gonosz tekintetű, vad nappali őrszemek. A bástya ormán acél csillant fátyolosan.
– Nos, itt lennénk! – mondta Samu. – Itt a Kapu, s valahogy úgy érzem, tovább nem is jutunk. Én csak ennyit mondok, de ha itt lenne az öregem és látna, azt hiszem, elmondana egy és másnak, el bizony. Mert nemegyszer olvasta a fejemre, hogy ha továbbra sem vigyázok a lépteimre, rossz véget érek. S most valahogy nem hiszem, hogy viszontlátnám. Többet már nem mondhatja, hogy: “Én megmondtam, Samu.“ Kár. Pedig azt sem bánnám, ha egyre ezt mondogatná, amíg van benne szufla, csak egyszer még látnám. Igáz, először meg kéne mosdanom, különben nem ismerne rám.
– Azt hiszem, semmi értelme, hogy megkérdezzem: “most merre tovább“? Nincs tovább, hacsak az orkokat meg nem kérjük, hogy ők vigyenek.
– Nem, nem! – mondta Gollam. – Szemmi értelme. Ninc tovább. Szméagol megmondta. Azt mondta: elmegyünk a Kapuhoz, ott majd meglátjuk. Ész moszt látjuk. Úgy árn, drágaszágom, látjuk. Szméagol tudta, hogy hobbitok erre nem mehetnek. Úgy ám, Szméagol tudta.
– Akkor meg mi a fenének vezettél ide? – kérdezte Samu, mert nem volt sem igazságos, sem logikus kedvében.
– Gazda mondta. Gazda mondja: vigyél minket a Kapuhoz. Jó Szméagol szót fogad. Gazda mondta, bölc Gazda.
– Úgy van – mondta Frodó. Arca komor volt és merev, de elszánt. Mocskosan, megviselten, fáradtan, meggyötörten, de immár tiszta tekintettel és félelem nélkül jelentette ki: – Én mondtam. Mert az a célom, hogy Mordorba bejussak, és más utat nem ismerek. Tehát erre kell mennem. És senkit sem kérek rá, hogy velem tartson.
– Nem, nem, Gazda! – siránkozott Gollam, és láthatólag kétségbeesetten nyújtogatta feléje a karját. – Erre ne! Erre ninc út. Ne vidd el Neki a Drágaszágot! Ha megkapja, mindannyiunkat elpusztít, egész világot elpusztítja.
Tartszd meg, kedvesz Gazda, ész légy jó Szméagolhoz. Ne hagyd; hogy az Övé legyen. Vagy menj innét, szép helyekre, ész add vissza a kisz Szméagolnak. Úgy ám, úgy ám, Gazda; ugye visszaadod? Szméagol majd vigyáz rá: majd szok jót tesz, különöszen a jó kisz hobbitoknak. Hobbitok hazamenjenek. Ne a Kapuhoz!
– Nekem az a küldetésem, hogy menjek el Mordor földjére, tehát elmegyek – mondta Frodó. – S ha csak egy út van, arra kell mennem. Aztán lesz, ami lesz.
Samu egy szót sem szólt. Elég volt ránéznie Frodó arcára; tudta, hogy itt úgysem használ a szó. Végűl is kezdettől fogva nem fűzött semmi reményt az ügyhöz: de vidám hobbit lévén, nem szorult reményre, amíg a kétségbeesést halogathatta. De most megjött a rossz vég. Gazdájához azonban a végsőkig ragaszkodott: végül is azért jött, s ezután is ki akart tartani mellette. Az urának nem szabad egyedül mennie Mordorba. Samu vele tart – de Gollamtól előbb még meg kell szabadulniuk.
Ám Gollamnak még esze ágában sem volt lerázatni magát. Térdre borult Frodó lába előtt, kezét tördelte és nyöszörgött. 
– Ne arra, Gazda! – kérlelte. – Van mász út isz. Igazán van. Mász út, szötétebb, nehezebb megtalálni, titkoszabb. De Szméagol ismeri. Hadd mutassza meg Szméagol!
– Más út? – mondta kételkedve Frodó, s fürkész tekintettel nézett le Gollamra.
– Van! Igazán van! Volt! Szméagol találta meg. Gyerünk, ész nézzük meg, megvan-e még.
– Ezt sosem említetted.
– Nem. Gazda nem kérdezte. Gazda nem mondta, mire készül. Nem mondott el szemmit szegény Szméagolnak. Azt mondta: “Szméagol; vigyél el a Kapuhoz... aztán ég veled!“ Ott Szméagol elfuthat, cak legyen jó. De moszt azt mondja: “Az a célom, hogy Mordorba bejusszak, mégpedig erre.“ Szméagol nagyon fél. Nem akarja elveszíteni a jó Gazdát. Szméagol megígérte. Gazda megígértette, hogy megvédi a Drágaszágot. De a Gazda moszt el fogja vinni Hozzá, egyeneszen a Fekete Kézbe, ha a Gazda erre megy. Szméagolnak meg kell védenie mindkettőjüket, ész moszt arra az útra gondol, ami volt. Valamikor régen. Jó Gazda. Szméagol nagyon jó, mindig szegít.
Samu összevonta a szemöldökét. Ha a szemével lyukat tudott volna fúrni Gollamba, hogy belelásson, megtette volna. Tele volt kétellyel. Így szemre Gollam őszintén kétségbeesett, és szeretett volna Frodónak segíteni. De Samu még nem felejtette el a vitát, aminek véletlenül a fültanúja volt, és nehezen hitte el, hogy a rég elsüllyedt Szméagol most megint a felszínre került; ez semmi esetre sem az utolsó szó a vitában. Samu sejtette, hogy a Szméagol- meg a Gollam-fél (ő magában úgy hívta, hogy a Vakarék meg a Rohadék) fegyverszünetet és átmenetileg szövetséget kötött; egyikük sem akarta, hogy a Gyűrű az Ellenség kezébe kerüljön; mindkettő szerette volna Frodót megóvni a fogságba eséstől, s szem előtt tartani, ameddig csak lehet – legalábbis addig, amíg Rohadéknak megint alkalma nyílik rátennie a kezét a “Drágaszág“-ra. De hogy igazán van-e más út is Mordorba, abban Samu igencsak kételkedett.
– Még jó, hogy a vén csibész egyik fele sem tudja, hogy a gazda valójában mit akar – gondolta. – Ha tudná, hogy egyszer s mindenkorra végezni fog a Drágaságával, akkor fogadni mernék, hogy hamar kitörne a botrány. Akárhogy is, az öreg Rohadék annyira fél az Ellenségtől valami módon a hatalmában áll vagy állt –, hogy inkább elárulna minket, mintsem rajtakapják, hogy a segítségünkre volt; s meglehet, inkább, mint hogy hagyja a Drágaságát semmivé olvadni. Legalábbis én azt hiszem. És remélem, hogy ezt a Gazda is jól meggondolja. Ő olyan bölcs, mint senki más, de lágy a szíve. Az. És nincs az a Csavardi, aki képes lenne kitalálni, hogy mit művel legközelebb.
Frodó nem adott azonnal választ Gollamnak. Miközben mindeme kételyek átfutottak Samu lassú, de csavaros agyán, ő csak állt, és Cirith Gorgor fekete szikláit bámulta. A gödör, amelyben menedéket leltek, egy kis domb oldalába mélyült, valamivel magasabban, mint az a hosszú, árokforma völgy, amely a domb és a hegy túlsó nyúlványa közt húzódott. A völgy közepén állt a nyugati őrtorony fekete kőalapja. A reggeli fényben most világosan lehetett látni a Mordor kapujától induló, fakó és poros utakat; az egyik nyugat felé kanyarodott el, a másik keletre, bele az Ered Lithui lábát borító ködfelhőbe; a harmadik meg egyenesen feléjük tartott. Ahogy a tornyot megkerülte, befutott egy keskeny völgyszorosba, s nem sokkal a gödör alatt folytatódott. Jobb kéz felől nyugatra fordult, megkerülte a hegység végét, majd délen beleveszett a mély árnyékba, amit az Ephel Dúath nyugati vonulata vetett; a láthatáron túl elnyelte az a keskeny földsáv, amely a hegyek és a Nagy Folyó között terült el.
Miközben bámult, Frodó ráébredt, hogy odalenn a síkon nagy a mozgolódás. Mintha egész hadseregek vonultak volna ki, bár a lápról és a pusztaságról felszálló gázok és gőzök ott túl jobbára eltakarták őket. De hébehóba megpillantotta a csillogó lándzsák és sisakok fényét; az út mellett meg, a padkán, lovascsapatok lovagoltak. Eszébe jutott, ami odafenn jelent meg előtte az Amon Hen tetején, nem is olyan rég, még ha éveknek érzett is azóta minden napot. S már tudta, hogy a remény, ami egy pillanatra föltámadt a szívében, hamis. A kürtök szava nem harcba szólít, hanem köszöntés. Nem Gondor emberei támadnak a Fekete Úrra, mint réges-régi sírjukból fölkelt bosszúálló szellemek. Ezek másfajta emberek, s Haduruk parancsára gyülekeznek; a hadseregek, amelyek az Ő kapuja előtt táboroztak le éjszakára, s most bevonulnak, hogy növekvő erőit gyarapítsák. S mintha egyszerre rádöbbent volna, hogy helyzetük így magukban, a napvilágon, közel e roppant fenyegetéshez, milyen veszélyes, sietve a fejére húzta megkopott szürke köpönyegét, s lelépett a gödörbe. Majd Gollamhoz fordult.
– Szméagol – mondta –, megint csak megbízom benned. Nyilvánvaló, hogy nem tehetek mást, s hogy a sorsom parancsára el kell fogadnom a segítségedet, amit a legkevésbé kerestem, neked meg, aki oly sokáig követtél rossz szándékkal, segítened kell. Ez ideig rászolgáltál a bizalmamra, s híven megtartottad a fogadalmadat. Híven, mondom, és ezt komolyan gondolom – tette hozzá, miközben egy pillantást vetett Samura –, hiszen két ízben is a hatalmadban voltunk, és egyszer sem ártottál nekünk. S még csak meg sem próbáltad elvenni tőlem, amit valamikor annyira kerestél. Bár harmadszorra is hűnek bizonyulnál! De figyelmeztetlek, Szméagol, nagy veszélyben vagy.
– Úgy ám, úgy ám, Gazda! – mondta Gollam. – Szörnyű veszélyben! Szméagolnak még a contja isz reszket, ha rágondol, de akkor szem szalad el. Szegíteni kell a jó Gazdának.
– Én nem arra a veszélyre gondolok, amiben mind.rman osztozunk – mondta Frodó. – Hanem arra, ami csak téged fenyeget. Fogadalmat tettél az előtt, amit te Drágaságnak hívsz. Kényszerít, hogy betartsd a fogadalmat; de keresi a módját, hogyan tudná úgy kiforgatni, hogy a saját vesztedet okozd vele. Téged már kiforgatott önmagadból. Épp az imént, ostoba módon elárultad magad. “Add vissza a kisz Szméagolnak“, mondtad. Ezt ki ne mondd még egyszer! Ne engedd, hogy gyökeret verjen benned ez a gondolat! Sosem fogod visszakapni. De ez a vágy még keserves végedet okozhatja. Sosem fogod visszakapni. Végszükségben, Szméagol, az ujjamra fogom húzni a Gyűrűt, a Drágaságot; s neked már réges-rég a Drágaság az urad. S ha én, ujjamon a Gyűrűvel, megparancsolok valamit, akkor te engedelmeskedni fogsz, még ha a mélybe kell vetned magad, vagy a tűzbe kell ugranod, akkor is. Márpedig az én parancsom ilyesmi lesz. Így hát vigyázz, Szméagol!
Samu helyeslően nézett urára, de döbbenten is; valami olyasmi ült az arcán, olyasmi volt a hangjában, amit ő még nem ismert. Azt hitte, a drága Frodó nyájassága akkora, hogy az már-már a vaksággal határos. Persze ugyanakkor, bár ennek ellentmond, azt is szentül hitte, hogy Frodó úr a világon a legbölcsebb személy (talán az öreg Bilbó úr és Gandalf kivételével). Gollam a maga módján, és sokkalta megbocsáthatóbban, hiszen sokkal rövidebb ideje ismerte őt, ugyanebbe a tévedésbe esett, összetévesztette a nyájasságot és a vakságot. Frodó szavai mindenesetre megszégyenítették. Most ott tekergett a földön, s nem tudott kinyögni mást, csak hogy jó Gazda, jó Gazda.
Frodó várt egy darabig, türelmesen, majd megint megszólalt, de most kevésbé szigorúan. – Gyere, Gollam, vagy ha úgy tetszik, Szméagol, beszélj nekem arról a másik útról, s mondd el, remélhetek-e tőle annyit, hogy joggal térjek le erről az egyenes ösvényről. Mert sietős a dolgom.
Ám Gollam szánalmas állapotban volt, és Frodó fenyegetése teljesen kihozta a sodrából. Nehéz volt bármi világos beszámolót kiszedni belőle; csak motyogott, nyöszörgött, újra meg újra a földre vetette magát, s mindkettőjüknek könyörgött, “legyenek jók a szegény Szméagolhoz“. Egy idő múlva kissé lecsillapodott, s Frodó apránként kiszedte belőle, hogy az utas, ha nyugat felől megkerüli Ephel Dúathot, egy idő múlva keresztúthoz ér, amelyet fekete fák köre vesz körül. A jobb oldali úton Osgiliathba és az Anduin hídjára jut; a középső út dél felé vezet.
– Ész tovább, tovább, tovább – mondtaGollam.-Mi szoha nem jártunk arra, de azt mondják, háromszáz mérföldnyire vezet, ész onnét már a Nagy Vizet isz látni, ami szoha szem cöndesz. Ott rengeteg hal van, ész nagy madarak, ész azok halat esznek; szép madarak, de mi szoszem jártunk ott, szajnosz nem! Ész még azon túl isz vannak földek, mondják, de ott már a Szárga Arc nagyon forró, ész a felhő isz ritka, ész az emberek ott vadak, ész fekete az arcuk. Azokat a földeket nem akarjuk látni!
– Nem! – mondta Frodó. – De maradjunk csak a te utadnál. És hova vezet a harmadik?
– Úgy ám, úgy ám, a harmadik – mondta Gollam. A bal oldali. Az fölfelé megy, rögtön, cak föl, föl, kanyarog, vissza a hosszú árnyékok felé. Amikor megkerüli a fekete sziklát, akkor észreveszed, egyszerre észreveszed magad fölött, ész szeretnél elbújni.
– Észreveszem, észreveszem... Mit veszek észre?
– A régi várat, a nagyon régit, a szörnyű régi várat. Mikor Szméagol még fiatal volt, nagyon-nagyon rég, szok meszét hallottunk a Délről, úgy ám, úgy ám, rengeteg meszét, eszténként, amikor ott ültünk a Nagy Folyó partján, a fűzeszekben, mikor a Folyó még fiatal volt, gollam, gollam. – Elsírta magát, és motyogni kezdett. A hobbitok türelmesen vártak.
– Meszéket a Délről – folytatta Gollam –, a fénylő szemű magasz emberekről, ész a sziklahegyhez haszonló házaikról, a királyuk ezüszt koronájáról ész a Fehér Fájukról; cudálatosz meszéket. Igen-igen magasz tornyokat építettek, ész az egyik ezüsztfehér volt, ész volt benne egy kő, olyan, mint a hold, ész a tornyot fehér fal vette körül. Úgy ám, szok-szok mesze szólt a Hold Tornyáról.
– Ez bizonyára Minas Tirith, amit Elendil fia, Isildur épített – mondta Frodó. – Isildur volt az, aki levágta az Ellenség ujját.
– Úgy ám. Moszt cak négy van a Fekete Kézen, de annyi isz elég – mondta Gollam, és megborzongott. – Ész ő gyűlölte Iszildur városzát.
– Mi az, amit Ő nem gyűlöl? – mondta Frodó. – De mi köze a Hold Tornyának mihozzánk?
– Nosz, Gazda, az ott volt, ész ott van ma isz; a magasz torony ész a fehér házak ész a fal; de moszt nem szép, moszt nem gyönyörű. Ő már régesz-rég meghódította. Moszt nagyon szörnyű hely. Az utaszok hátán végigfut a hideg, ha megpillantják, eloszonnak, hogy ne isz lásszák, még az árnyékát isz elkerülik. De Gazdának arra kell mennie. Ezen kívül itt cak az az egy út van. Mert hogy ott alaconyabbak a hegyek, ész a régi út egyre cak fölfelé, fölfelé megy, amíg fönn egy szötét hágóhoz nem ér, ész onnét meg egyre cak lefelé, lefelé megy... Gorgorothba. – Hangja suttogássá halkult, s az egész teste reszketett.
– De mit segít ez rajtunk? – kérdezte Samu. – Az biztos, hogy az Ellenség mindent tud a saját hegyeiről, és azt az utat is ugyanúgy őrzik, mint ezt itt. A torony meg nem üres, ugye?
– Jaj, nem, nem üresz – suttogta Gollam. – Üresznek látszik, de nem az. De nem ám. Szörnyű jószágok élnek ott. Orkok, igen, orkok; de rosszabbak isz, szokkal rosszabbak. Az út ott kanyarodik el a fal árnyékában, ész elmegy a kapu előtt. Az úton meg szem moccanhat szemmi, hogy ne tudnának róla. Azok a jószágok, odabent: a Néma Őrök.
– Szóval ez a tanácsod – mondta Samu –, hogy menjünk le jó messze délre, csak azért, hogy ha odaérünk, ott ugyanilyen szorult helyzetben találjuk magunkat, mint itt. Ha ugyan nem rosszabban. Ha egyáltalán odaérünk.
– Nem, dehogyisz – tiltakozott Gollam. – Hobbitoknak látniuk kell, próbálniuk kell megérteni. Ő onnan nem számít támadászra. A Szeme körbejár, de van valami, amire jobban figyel. Ő sze lát mindent egyszerre, még nem. Meghódított minden országot az Árnyékhegyektől nyugatra egészen a Folyóig, ész moszt az Ő kezében vannak a hidak. Azt hiszi, szenki szem kerülhet a Hold Tornyához úgy, hogy ne vívna nagy catát valamelyik hídnál, vagy ne lenne rengeteg bárkája, amit képtelen elrejteni, ész amiről Ő ne tudna előre.
– Látom, te sokat tudsz arról, hogy Ő mit csinál és mit hisz – mondta Samu. – Talán beszéltél vele az utóbbi időben? Vágy csak az orkokkal szűrted össze a levet?
– Nem jó hobbit, nem okosz hobbit – mondta Gollam, s egy haragos pillantást vetett Samura, majd Frodóhoz fordult. – Szméagol beszélt orkokkal, persze hogy beszélt, mielőtt Gazdával találkozott, ész még mászokkal isz, mindenféle népekkel; hosszú utat megtett. Ész amit moszt mond, azt szokan mondják. A nagy veszély Őt itt fenyegeti nyugaton, ész így minket isz itt. Egy szép napon ő majd kijön a Fekete Kapun, hamaroszan kijön. Ez az egyetlen út, ahol nagy hadszereg kijöhet. De ott messze Ő nem fél, ész ott vannak a Néma Őrök.
– Pontosan! – mondta Samu. Nem hagyta magába fojtani a szót. – Mi tehát sétáljunk fel, kopogtassunk be a kapun, és kérdezzük meg, hogy erre vezet-e az út Mordorba? Vagy annyira némák, hogy nem is felelnek? Ennek semmi értelme. Ezt itt is megtehetjük, s legalább megtakarítjuk a hosszú kutyagolást.
– Ne tréfálj! – sziszegte Gollam. – Ez nem mulatszágosz. Úgy ám! Nem mulatszágosz. Mordorba bemenni, megpróbálni bejutni, szemmi értelme. De ha a Gazda aszt mondja, muszáj bemennem vagy be akarok menni, akkor meg kell kereszni a módját. Nem volna szabad bemennie a szörnyű városzba, nem bizony, persze hogy nem. Szméagol mégisz szegit, a jó Szméagol, pedig szenki nem mondja meg neki, hogy mire való ez. Szméagol megint segít. ő megtalálta. Iszmeri.
– Mit találtál meg? – kérdezte Frodó.
Gollam leguggolt, s hangja megint suttogósra halkult. – Egy kisz öszvény vezet föl a hegyekbe; aztán egy lépcő, egy keszkeny lépcő. Aztán... – hangja még jobban elhalkult – ...egy alagút, egy szötét alagút; ész végül egy keszkeny haszadék, egy öszvény, magaszan a hágó fölött. Arrafelé keveredett ki Szméagol a szötétszégből. De ez évekkel ezelőtt volt. Lehet, hogy az őszvény eltűnt; talán igen, talán nem.
– Nekem ez a dolog nem tetszik – mondta Samu. Túlságosan könnyűnek ígérkezik, legalábbis szóban. Ha az az ösvény megvan még, bizonyára őrzik. Akkor még őrizték, Gollam? – Mikor ezt kimondta, megpillantotta, vagy azt hitte, hogy megpillantja a zöld fényt Gollam szemében. Gollam motyogott valamit, és nem felelt.
– Nem őrizték? – kérdezte szigorúan Frodó. – És te szöktél a sötétségből, Szméagol? Vagy megengedték, hogy eljöjj, sőt, megbízatást is kaptál? Legalábbis Aragorn ezt hitte, mikor rád lelt a Holtlápon, pár évvel ezelőtt.
– Hazugszág! – sziszegte Gollam, s Aragorn nevére gonoszul megcsillant a szeme. – Hazugszág, amit mond rólam, igenisz hazugszág! Szöktem, teljeszen magamtól. Igaz, azt mondták, keresszem a Drágaszágot; ész én kutattam ész kutattam utána, persze hogy kutattam. De nem a Fekete Úrnak. A Drágaszág a miénk volt, az enyém, mondom. Szöktem.
Frodó valahogy biztosra vette, hogy Gollam ez alkalommal nem jár olyan messze az igazságtól, mint ahogy gyanítani lehetne; hogy valami módon magától megtalálta a Mordorból kivezető utat, vagy legalábbis azt hitte, hogy azt a tulajdon ravaszságának köszönheti. Többek között észrevette, hogy Gollam azt mondja: én, s ez, amilyen ritkán fordult elő, mintha mindig annak a jele lett volna, hogy pillanatnyilag felülkerekedett benne a régi hűség vagy őszinteség némi maradéka. De még ha Gollamban meg lehetett is bízni, Frodó nem feledkezett meg az Ellenség ravaszságáról. Lehet, hogy szándékosan engedték megszökni, vagy éppenséggel “megrendezték a szökését“, s arról a Fekete Toronyban nagyon is jól tudtak. S az is nyilvánvaló, hogy Gollam sok mindent elhallgat.
– Még egyszer kérdem – mondta –, ezt a titkos utat nem őrizték?
De Aragorn nevének hallatára Gollam elkomorodott. Sértett képpel bámult maga elé, mint a hazug, aki egyszer életében igazat, vagy részben igazat mondott, mégis azzal gyanúsítják, hogy hazudik. Nem felelt.
– Nem őrzik? – ismételte Frodó.
– Lehet, lehet. Ebben az országban ninc biztonszágosz hely – mondta mogorván Gollam. – De Gazdának meg kell próbálnia, vagy menjen haza. Mász út ninc. Harapófogóval sem tudtak többet kiszedni belőle. A veszedelmes hely és a hágó nevét vagy nem tudta, vagy nem akarta megmondani.
Cirith Ungolnak hívták, s nevének félelmetes csengése volt. Aragorn talán megmondhatta volna nekik, s azt is, hogy e név mit jelent; Gandalf is felhívhatta volna rá a figyelmüket. De ők egyedül voltak, Aragorn messze járt, Gandalf meg – akit hátráltatott az árulás – épp Vasudvard romjai közt álldogált és Szarumánnal küszködött. De még aközben is, hogy az utolsó szavakat váltotta Szarumánnal, s a palantír szikrát hányva csattant Orthanc lépcsőjére, Frodón és Csavardi Samun járt az esze, s oly sok mérföld távolságából reménykedve és szánakozva kereste őket a gondolata.
Talán ezt érezte meg Frodó, mint odafenn, akkor az Amon Hen tetején, még ha erről nem tudott is, még ha azt hitte is, hogy Gandalf meghalt, hogy egyszer s mindenkorra beleveszett a távoli Mória homályába. Most jó darabig csak ült, némán, lehajtott fejjel, s megpróbált mindent felidézni, amit Gandalf valaha mondott neki. De semmi olyasmire nem emlékezett, ami a döntésére tanáccsal szolgált volna. Ami azt illeti, nagyon is hamar, túlságosan hamar, mikor a Fekete Föld még igen-igen messze volt, elveszítették Gandalf útmutatását. Hogy végül is hogyan hatoljanak oda be, azt Gandalf nem mondta meg. Talán maga sem tudta. Az Ellenség északi várába, Dol Guldurba is csak egyszer merészkedett el. S vajon Mordorba, a Tűz Hegyén és Barad-dúrban járt-e azóta, hogy a Fekete Úr ismét hatalomra jutott? Frodó nem tartotta valószínűnek. S most itt ez a kis félszerzet a Megyéből, egy egyszerű, csöndes vidéki hobbit, s attól kívánják, hogy találja meg az utat oda, ahova a nagyok sem tudtak vagy mertek elmenni. Gonosz sors. De ő magára vállalta, odahaza, a tisztaszobában, a tavalyi esztendő távoli, annyira távoli tavaszán, hogy ma már úgy tetszik, az ifjú világ történetének elején történt, mikor még Ezüst és Arany Fák virágoztak. Gonosz választás. Melyik mellett döntsön? S ha mindkettő az iszonyúságba és a halálba vezet, miértelme a választásnak?
Így telt a nap. A kis szürke gödörre, ahol ültek, oly közel a félelem földjének határához, rátelepedett a hallgatás, szinte fogható volt, és sűrű függönyként zárta el a külvilágtól. Fölöttük a fakó ég füstráncos burája, de az magasan volt, s messze, mintha töprengéstől elnehezült levegőtengeren derengene át.
Még egy fönn lebegő sasmadár se vette volna észre a mozdulatlanul, némán, s vékony szürke köpönyegükbe burkolózva gondterhelten gubbasztó hobbitokat. Szeme egy pillanatra talán megakadt volna Gollamon, a földön elterülő pici alakon; talán egy csonttá-bőrré aszott embergyereknek nézte volna, akinek csontfehér és csontvézna karjához-lábához tán tapad valami rongy, de lecsipkedni érdemes hús biztos, hogy nem.
Frodó a térdére hajtotta a fejét, de Samu hátradűlt, összefonta a tarkóján a kezét, s a csuklyája alól fölbámult az üres égre. Üres volt, jó darabig. Majd megpillantott egy sötét madárforma alakot, amint épp befordult a látókörébe, lebegett egy darabig, majd továbbröpült. Két újabb követte, majd egy negyedik is. Így ránézvést, magasan fönn, nagyon picik voltak, valahogy mégis tudta, hogy óriásiak, szárnyuk, ha kitárják, irdatlan nagy. Eltakarta a szemét, előregörnyedt, összehúzta magát. Ugyanazt a fenyegető félelmet érezte, amit a Fekete Lovasok jelenlétében, ugyanazt a tehetetlen iszonyatot, amit a szél szárnyán érkező vijjogás, az elsötétedő hold keltett benne, bár most nem olyan nyomasztóan, olyan parancsolóan, mert most távolibb volt a fenyegetés. De akkor is fenyegetés. Frodó is megérezte. Gondolata megszakadt. Megmoccant, öszszerezzent. Gollam úgy kucorodott össze, mint a sarokba szorított pók. A szárnyas alakok nagy kört írtak le, majd alábuktak, siettek vissza Mordorba.
Samu mély lélegzetet vett. 
– A Lovasok megint csatangolnak, most fönn a levegőben – mondta rekedten suttogva. – Őket láttam. Mit gondolsz, Frodó uram, nem vettek észre minket? Igencsak magasan szálltak. S ha ők a Fekete Lovasok, és ugyanolyanok, mint régen, akkor napvilágnál nem valami jó a látásuk, nem?
– Nem, talán nem – mondta Frodó. – De a paripáik látnak. S azoknak a szárnyas jószágoknak, amelyeket a levegőben megnyergelnek, valószínűleg jobb a szemük, mint bármi más teremtménynek. Olyanok, mint az óriás dögkeselyűk. Keresnek valamit: az Ellenség, attól tartok, éberen őrködik.
A rettegés elmúlt, de a csönd, ami körülvette őket, megtört. Mert egy ideje úgy el voltak vágva a világtól, mintha láthatatlan szigeten lennének; most, hogy megint csupaszon hevertek ott, visszatért a veszélyérzetük. Ám Frodó most se szólt semmit Gollamnak; nem döntött még. Szemét lehunyta, mintha álmodoznék, de az is lehet, hogy befelé nézett, a szívébe és az emlékeibe. Végül mégis megmoccant, és fölállt; látszott, hogy döntött, és hogy mondani készül valamit. De csak annyit mondott: – Csitt! Mi ez?
Újra elfogta őket a félelem. Énekszót és rekedt ordítozást hallottak. Kezdetben úgy rémlett, messziről, de a hangok egyre közeledtek. Önkéntelenül is mindnyájuknak az jutott eszébe, hogy a Szárnyas Lovasok kikémlelték őket, s fegyvereseket küldtek ellenük: úgy látszik, Szauron e szörnyű szolgái a gyorsnál is gyorsabbak. Az ordítozás, a fegyver- és lószerszámcsörgés már ott hallatszott egészen a közelükben. Frodó is, Samu is meglazította hüvelyében kicsiny kardját. Menekülniük lehetetlen.
Gollam lassan fölemelkedett, s mint a féreg kúszott a gödör végébe. Lassan-lassan, nagyon óvatosan fölemelte a fejét, amíg csak két törött kődarab közt ki nem tudott kandikálni. Egy darabig ott maradt, hangtalanul, mozdulatlanul. Aztán a hangok megint távolodtak, s lassan teljesen elhaltak. Messze, Morannon ormán, fölharsant egy kürt. Gollam óvatosan lehúzta a fejét, és visszacsúszott a gödörbe.
– Újabb embercapat tart Mordorba – mondta halkan. –ĘIlyen embereket még szohasze látott Szméagol, még nem. Vadak. Fekete a szemük, fekete a hajuk ész hosszú, a fülükben aranykarika; úgy ám, szok-szok gyönyörű arany. Ész a képe némelyiknek vöröszre van fesztve, ész vörösz a köpenye; ész a zászlójuk isz vörösz, meg a lándzájuk hegye; a pajzuk az kerek, szárga ész fekete, ész nagy tüszke van a közepén. Nem jók: nagyon kegyetlen, gonosz emberek, az látszik. Majdnem olyan rosszak, mint az orkok, ész szokkal nagyobbak. Szméagol azt hiszi, valahonnan messze délről jöhettek, a Nagy Folyó végén isz túlról azon az úton érkeztek. Továbbmentek a Fekete Kapuhoz, de lehet, hogy jönnek még. Egyre több nép szereglik Mordorba. Egy szép napon odabent lesz minden-minden nép.
– És voltak olifántok is? – kérdezte Samu. Annyira izgatták a különös földről szóló hírek, hogy még a félelméről is megfeledkezett.
– Nem, olifántok nem. Mik azok az olifántok? – kérdezte Gollam.
Samu fölállt, hátratette a kezét (mint mindig, ha “verset mondott“), és rákezdte:

Szürkeségem kisegér, 
De egy ház is belefér, 
Kunkori kígyó az orrom, 
Ha járok, a föld omoljon; 
Letaposom a füvet, 
Sűrűm járom, fa recseg, 
Villog fehér agyaram, 
Döngölöm déli utam. 
Legyezőfülem lebeg. 
Nem számlálok éveket, 
Nem heverek le a földre 
Meghalni se! Körbe-körbe 
Járok-kelek szüntelen; 
Olifánt az én nevem. 
Magas vagyok, vén vagyok, 
A legnagyobb én vagyok. 
Ha találkozol velem, 
Nem felejted, azt hiszem. 
De ha nem látsz sohasem, 
Hiszed-e, hogy létezem? 
Ó, hogy olifánt vagyok, 
Ilyet nem hazudhatok!

- Ezt a rigmust – jegyezte meg Samu, mikor végigmondta –, ezt a rigmust mi a Megyében mondogattuk. Lehet, hogy szamárság, lehet, hogy nem. De nekünk is megvannak a meséink, és a délről jött híreink, tudod. A régi időkben, néhanapján, a hobbitok is utaztak. Nem minthá olyan nagyon sok jött volna vissza közülünk, s nem mintha mindent elhittek volna nekik; ez amolyan Briből jött hir, mondja a szólás, meg hogy: igaz, mint a Megyebeszéd. De én hallottam meséket ezekről a Naposföldén lakó nagy emberekről. Mi a mesékben subickosképüeknek hívtuk őket; és azt mondták, olifánton lovagolnak a csatába. Házakat meg tornyokat meg másmindent raknak az olifántok hátára, azok meg köveket, fatörzseket vágnak egymáshoz. Így hát, amikor te azt mondtad: Emberek Délről, mind vörösben-aranyban, joggal kérdezhettem, hogy voltak-e velük olifántok? Mert ha lettek volna, én veszély ide, veszély oda, megnéztem volna őket. De most már nem hiszem, hogy valaha is látnék. Lehet, hogy ilyen állat nincs is. – Nagyot sóhajtott.
– Nem. Olifánt ninc – mondta Gollam. – Szméagol szoszem hallott róluk. Nem isz akar ilyet látni. Nem akarja, hogy legyen ilyen. Szméagol el akar menni innét, meszsze, ész el akar bújni valami bisztonszágoszabb helyen. Szméagol aszt akarja, hogy Gazda isz menjen. Jó Gazda, nem jönnél Szméagollal?
Frodó fölállt. Gond ide, gond oda, jót nevetett, mikor Samu kirukkolt a tűzhelynél mondogatott régi olifánt-rigmussal, s ez mintha elfújta volna a tétovaságát. – Bár lenne ezer olifántunk, s a fehér vezérolifánton Gandalf ülne – mondta. – Akkor talán utat törnénk magunknak e gonosz földön. De nincs: csak a fáradt lábunk. Ez minden. Nos, Szméagol, lehet, hogy a harmadik forduló bizonyul szerencsésnek. Veled megyek.
– Jó Gazda, bölc Gazda, kedvesz Gazda! – kiáltotta boldogan Gollam, és Frodó térdét simogatta. – Jó Gazda! Akkor cak pihenjetek moszt, jó kisz hobbitkák, a nagy kövek árnyékában, egészen a kövek tövében! Pihenjetek, ész feküdjetek nyugton, amíg a Szárga Arc el nem megy. Akkor majd gyorszan mehetünk. Akkor majd szuhanunk, halkan ész gyorszan, mint az árnyék!

4. fejezet

Füvekről és nyúlpörköltről

Pihentek még néhány órát, amíg a napvilág homályra nem váltott, amíg meg nem nyúlt a gödrük nyugati peremének árnya, s az egész gödröt be nem töltötte a sötét. Aztán ettek egy kicsit, s ittak egypár csöpp vizet. Gollam nem evett, de a vizet boldogan elfogadta.
– Hamarosan lesz szok – mondta, s ajkát nyalogatta. – Szok-szok jó vizű patak folyik a Nagy Folyóba, finom víz, ott, ahová megyünk. Szméagol talán enni isz talál. Nagyon éhesz, úgy ám, gollam! – Két nagy lapos tenyerét horpadt hasára tette, s a szemében kigyúlt a halaványzöld fény.
Már ugyancsak sötét volt, mikor végre útnak indultak, kimásztak a gödör nyugati peremén, s mint a szellemek vesztek bele az út mentén a terep hepehupáiba. Három nap hibádzott csak a holdtöltéig, de éjfélre járt, mire a hold a hegyek fölé emelkedett, s így kora éjszaka igencsak sötét volt. Vörösen égett a tűz, magasan, fönn az Agyar-tornyokban, más jele nem látszott, nem hallatszott a Morannon éber őrségének.
A vörös szem mintha mérföldekre bámult volna utánuk menekültükben, ahogy a köves és csupasz tájon botorkáltak. Az útra nem mertek kimenni, de amennyire lehetett, követték bal felől. Végül, mikor már öreg éjszaka volt, s ugyancsak elfáradtak, hisz alig pihentek útközben, a szem ádáz pici ponttá zsugorodott, majd teljesen eltűnt: befordultak az alacsony előhegyek fekete északi nyúlványa mögé, s elindultak dél felé.
Furcsamód megkönnyebbült szívvel pihentek le, ha rövid időre is. De Gollam nem volt megelégedve a sebességükkel. Úgy számolta, Morannontól vagy kilencven mérföld az az útkereszteződés Osgiliath fölött, s remélte, hogy ezt néhány nap alatt megteszik. Így hát hamarosan fölkerekedtek megint, s tovább küszködtek, amíg csak szét nem terült lassan a hajnal a tágas szürke pusztaság fölött. Addig vagy huszonnégy mérföldet gyalogoltak, s a hobbitok akkor se bírtak volna továbbmenni, ha mernek.
Ahogy világosodott, kiderült, hogy a táj már korántsem olyan csupasz és köves. A hegyek most is baljósan magasodtak föléjük bal kéz felől, de ott látták a közelükben a délre vezető utat, amely most szakadt el a hegy fekete lábától, s kanyarodott el enyhén nyugati irányba. Azon túl a hegyoldalt fekete felhőhöz hasonlatos komor erdő födte, de körülöttük mindenütt hepehupás fenyér húzódott, amit sűrűn benőtt a csarab, a rekettye, a som, meg több más, ismeretlen cserje. Itt-ott egy csoport szálas fenyőt láttak. Bármilyen fáradtak voltak, a hobbitok szíve földerült egy csöppet: a levegő friss volt és illatos, a távoli Északi Fertály felföldjét juttatta eszükbe. Jólesett nekik ez a kis haladék, jólesett olyan földet taposniok, amely alig néhány éve áll még csak a Fekete Úr uralma alatt, s így nem indult teljesen romlásnak. De a veszedelemről sem feledkeztek meg, sem a Fekete Kapuról, ami nagyon is közel volt még, hiába takarták el a komor hegyek. Rejtekhelyet kerestek, menedéket a gonosz szellemek elől, amíg a napvilág ki nem huny.
Keservesen múlt a nap. A mély hangafűben hevertek, s számlálták a lassú órákat, amelyek látszólag alig hoztak változást; minthogy most is az Ephel Dúath árnyékában voltak, s a napot fátyol takarta, Frodót többször is elnyomta az álom, mélyen és békésen aludt, mert vagy megbízott Gollamban, vagy fáradt volt hozzá, hogy aggódjék miatta; de Samu jó ha el tudott szundítani, miközben Gollam láthatólag mélyen aludt, de meg-megrándult, összeösszerezzent ismeretlen álmában. Meglehet, inkább az éhség, mintsem a bizalmatlanság tartotta ébren: már nagyon vágyott valami kiadós, hétköznapi ételre, valamire, ami “rotyog a fazékban“.
Amint a vidék az eljövendő éjszaka formátlan szürkéjébe olvadt, mindjárt útra keltek. Gollam nemsokára kivitte őket az útra, amely délre vezetett; itt gyorsabban haladhattak, bár a veszély is nagyobb volt. Hegyezték a fülüket, hogy nem hallanak-e lépteket, patadobogást előttük vagy a hátuk mögött; telt-múlt az éjszaka, de sem gyalogos, sem lovas neszét nem hallották.
Az utat régestelen-rég építették, s bár egy jó harmincmérföldes szakaszát Morannon alatt nemrégiben helyrehozták, dél felé már eluralkodott rajta a vadon. A régvolt emberek keze munkája még megmutatkozott az út biztos vonalvezetésében, egyenletes lejtésében; itt-ott a hegyoldalba mélyült, vagy szépen ívelő és időt álló kőhídon lendült át egy-egy vízfolyás fölött; egy idő múltán azonban teljesen nyoma veszett a kőburkolatnak, kivéve itt-ott egyegy derékba tört kőpillért, ami az út menti rekettyésből meredt előre, vagy egy-egy dudva közt lapuló mohos burkolókövet. Hangafű, fák és tüskebokrok borították az útpadkát s kapaszkodtak meg a partján, vagy terpeszkedtek el az úttesten is. Az országút végül alig használt vidéki dűlőúttá satnyult; de most se kanyargott, megőrizte az ívét, s továbbra is a legcélszerűbb irányba vezette őket.
Így jutottak el annak a földnek az északi nyúlványára, amit az emberek valaha Ithiliának hívtak, erre a ligetes, fürge patakokkal szabdalt gyönyörűséges tájra. Itt már szép volt az éjszaka, a csillagok és a telihold fényében, s a hobbitok úgy érezték, egyre illatosabb is, ahogy előrehaladnak; Gollam motyogásából és szitkozódásából kiderült, hogy ezt ő is észrevette, ám korántsem élvezi. A pirkadat első jelére megint megálltak. Épp egy hosszú, mély s a közepén meredek falú bevágás végére értek: az út itt egy köves hegygerincet metszett ketté. Most fölmásztak a nyugati oldalba, és körülnéztek.
A nap most bukkant ki az égre, látták, hogy a hegyek jóval távolabb kerültek, s keleten nagy, végtelenbe vesző ívben távolodnak. Előttük, ha nyugatra fordultak, szelíd lejtő ereszkedett alá a völgy párájába. Körülöttük gyantás fák, fenyő, cédrus és ciprus, s más, a Megyében ismeretlen fajták kicsi ligetei, köztük jókora tisztások; mindenütt illatos füvek és bokrok sokasága. Útjuk Völgyzugolytól idáig, ugyancsak messze sodorta őket hazájuktól, de míg csak védettebb vidékre nem értek, a hobbitok nemigen észlelték az éghajlat változását. Itt már javában munkált a tavasz; a mohán és zuzmón áttört a páfrány, a vörösfenyőnek zöld ujjai nőttek, kicsi virágok nyíltak a fűben, madarak énekeltek, Ithilia, Gondor elhagyatott kertje most is bájos volt, akár egy kócos kis tündelány.
Délen és nyugaton az Anduin mélyebb, melegebb völgyére nézett, keletről az Ephel Dúath védte, de árnyékát nem vetette rá, északról meg az Emyn Muil, így nyitva állt a déli, messzi tengerről jött nyirkos szeleknek. Sok nagy, régen ültetett fa nőtt itt s öregedett el a gondtalan utódok sokaságával körülvéve; tamariszkusz és átható illatú pisztácia, olajfa és babérmeggy ligetek és ciheresek; volt itt boróka és mirtusz; bokrokban nőtt a kakukkfű, vagy fás indájával vastagon beszőtte a láthatatlan köveket; kék, vörös, halványzöld virágot hajtott a sokféle zsálya, akadt még majoránna is, zsenge petrezselyem és sok más fű, amelynek formája, illata meghaladta Samu kertésztudományát. A sziklás üregeket, kőfalakat már a kőtörőfű és a varjúháj csillagocskái díszítették. A mogyorósban kihajtott a kankalin és a kökörcsin; a fű közt aszfodélosz és liliom félig nyílt virága bólogatott, s ahol az Anduinba vezető útján egy-egy hűs mélyedésben megpihent a patakok lehulló vize, körös-körül dús fű zöldellt.
Az utazók hátat fordítottak az útnak, s lementek a domb aljába. Útközben, ahogy átgázoltak füvön-bokron, édes illat támadt körülöttük. Gollam köhögött, cikákolt; de a hobbitok mélyeket lélegeztek, és Samu váratlanul elnevette magát, mert egyszeribe könnyű lett a szíve. Egy patak mentén haladtak, amely fürgén futott mellettük lefelé. Tiszta vizű, sekély kis tóhoz vezette őket: tört ívű, ősi vízmedencéhez, amelynek faragott peremét szinte teljesen elborította a moha meg a vadrózsa; körülötte itt-ott nőszirom nőtt, és sötét, szelíden fodrozódó vizén a vízililiom levelei lebegtek; de a vize friss volt, s halkan, szakadatlan csordogált túloldalt a medence kőszájából.
Megmosakodtak, és a csermely vizéből teleitták magukat. Aztán pihenő- és rejtekhelyet kerestek; mert ez a föld, bármily szép is, az Ellenség földje. Nem tértek le messzire az útról, de még ilyen rövid távon is megmutatkoztak az egykori háborúk régi sebhelyei, meg azok az újak, amiket az orkok és a Fekete Úr más csúf szolgái okoztak; a hulladékokkal, szeméttel teli gödör, az oktalanul ledöntött és korhadásra kárhoztatott fák tetemei, kérgükön durva vágásokkal bemetszett rúnák és baljós Szemjelek.
Samu ott matatott a medence kifolyása alatt, szagolgatta, tapogatta az ismeretlen növényeket, s amikor már épp megfeledkezett róla, hogy Mordorban van, váratlanul rá kellett ébrednie az örökké jelenlevő veszedelemre. Tűzrakás kiégett nyomára bukkant, s a közepén elszenesedett csontokra-koponyákra. A szörnyű mészárlás és lakoma színhelye köré függönyt vont a gyorsan növő vadrózsa és lonc, az indás iszalag; de a nyom akkor sem volt régi. Viszszasietett a társaihoz, de nem szólt semmit; jobb, ha a csontok békén maradnak, és nem matat közöttük, nem kaparja ki Gollam.
– Keressünk hát egy helyet, ahol lefekhetünk mondta. – Lejjebb már ne menjünk. Szerintem inkább fölfelé.
Valamivel a tavacska fölött egy jó ágyravaló barna tavalyi páfrányra leltek. Azon túl egy sötét levelű babérmeggyligetre, amely vén cédrusokkal koronázott hegyoldalra kúszott fel. Úgy döntöttek, hogy itt térnek pihenőre és múlatják a napot, mely máris derűsnek és melegnek ígérkezett. Jó lett volna bejárni Ithilia ligeteit, tisztásait, de ha az orkok irtóznak is a napsütéstől, akkor is sok itt az olyan hely, ahol megbújhatnak és leskelődhetnek; kerülhetnek erre más gonosz szemek is; Szauronnak sok a szolgája. Gollam különben sem lett volna hajlandó kimozdulni a Sárga Arc színe előtt. Az már átkacsintott az Ethel Dúath gerince fölött, s Gollam elgyöngült, meggyávult a melegben, a fényben.
Samu komolyan törte a fejét az étel dolgán, már miközben meneteltek is. Most meg, hogy mögöttük volt a jcétségbeejtően bevehetetlen Fekete Kapu, nem hajlott rá, hogy mint a gazdája, ne törődjék vele, min élnek; különben is bölcsebbnek látta, ha a tündék útikenyerét nehezebb időkre tartogatják. Már jó hat nap telt el azóta, hogy kiszámította, a tartalék szűkösen ha három hétre elég.
– Márpedig ha addig, ilyen ütemben, odaérünk a Tűzhöz, szerencsénk van! – gondolta. – S akkor még viszsza is kell jönnünk. Ha ugyan visszajövünk!
Ráadásul a hosszú éjszakai menet végére, azután, hogy megmosakodott és ivott, kegyetlenül megéhezett. Úgy igazában egy tisztességes vacsorára vagy reggelire vágyott, a Zsákvég utcában, a konyhán, a tűzhely mellett. De támadt egy ötlete, és Gollamhoz fordult. Gollam épp elfelé készült, négykézláb, át a páfrányoson.
– Hé! Gollam! – mondta Samu. – Hova mégy? Vadászni? Nos, ide hallgass, öreg szaglász, te nem kedveled, amit mi eszünk, s én se volnék ellenére egy kis változatosságnak. A te új jelszavad: segítségre mindig készen. Keresnél valamit, ami egy éhes hobbitnak is jó?
– Úgy ám, persze, de mennyire – mondta Gollam. Szméagol segít, ha megkérik rá... ha szépen kérik.
– Helyes! – mondta Samu. – Akkor szépen kérlek. Vagy ha ez sem elég, akkor esedezem.
Gollam eltűnt. Frodó meg bekapott néhány falat lembas-t, aztán behúzódott a páfrányba, és lefeküdt aludni. Samu nézte. A korai napsütés csak most kezdett bekúszni a fák árnyékába, de azért jól látta a gazdája arcát, s a kezét is, amint ott nyugodott mellette fektében a földön. S egyszerre eszébe jutott Frodó, ahogy Elrond házában feküdt és aludt, azután, hogy azt a halálosnak ígérkező sebet kapta. Akkor, ahogy őrködött az álmán, Samu látni vélte, hogy néha-néha mintha halványan, belülről világítana; most is, csak most tisztább és erősebb fénnyel. Frodó arca békés, nyoma sincs rajta gondnak vagy félelemnek; de öregnek látszott, öregnek, és gyönyörű volt, mintha a formáló évek vésője most sok olyan vonást hozott volna felszínre, ami korábban rejtve maradt, bár az arc jellege nem változott meg. Nem mintha Csavardi Samu ezt megfogalmazta volna. Csak megrázta a fejét, mintha fölöslegesnek ítélne minden szót, s magában ezt mormolta: – Szeretem, no. Ugyanolyan; néha mintha világítana. De akkor is szeretem, akár világít, akár nem.
Gollam nesztelenül visszatért, s átkandikált Samu válla fölött. Ránézett Frodóra, behunyta a szemét, és szó nélkül odébb mászott. Samu egy percre rá odament hozzá, s látta, hogy rág valamit, s magában motyorog. Mellette két kis nyulacska hevert a földön, azt nézegette mohó szemmel.
– Szméagol mindig szegít – mondta. – Nyulackát hozott, szép kisz nyulackákat. De Gazda elaludt, ész tán Szamu isz aludni szeretne. Kell a nyulacka? Szméagol megpróbál szegíteni, de nem tud akármikor fogni valamit.
Samunak azonban semmi kifogása nem volt a nyulacska ellen, és ezt meg is mondta. Legalábbis a nyúlpörkölt ellen. Főzni, persze, minden hobbit tud, hiszen ezt a művészetet korábban megtanulják, mint a betűvetést (azt jó néhányan soha); de Samu ráadásul még hobbit-mértékkel mérve is jó szakács volt; útközben nemegyszer főzött a tábortűznél, ha úgy adódott. Nem adta fel a reményt most sem; magával cipelte a konyhafelszerelést; a tűzszerszámot, két sekély kis lábost, a kisebbik épp beleillett a nagyobbikba, s bennük egy fakanalat, egy kurta nyelű, kétágú villát, s néhány kis nyársat; s a batyuja fenekén eldugva egy lapos fadobozt, benne az egyre fogyatkozó kincset: némi sót. De tűz is kellett, s azon felül még egy és más. Gondolkodott egy kicsit, elővette a kését, megtisztította, benedvesítette, s nekifogott, hogy megnyúzza a nyulakat. Frodó pár percig még nyugton alhat.
– Nos, Gollam – mondta. – Volna valami munkám a számodra. Menj, töltsd meg ezt a két lábost vízzel és hozd vissza.
– Szméagol hoz vizet, úgy ám – mondta Gollam. – De minek a hobbitnak víz? Ivott ész moszakodott.
– Sose törődj vele – mondta Samu. – Ha nem sejted, majd megtudod hamarosan. S minél hamarabb hozod a vizet, annál hamarabb megtudod. De nehogy valami kárt tégy a lábosaimban, mert akkor téged is beleaprítalak.
Amíg Gollam távol volt, Samu még egy pillantást vetett Frodóra. Nyugodtan aludt; Samunak szemet szúrt, hogy milyen szikár az arca, keze. – Vézna és megviselt suttogta –, ez egy hobbithoz nem illő. Ha a nyulakat megfőztem, majd fölkeltem.
Samu összegyűjtött egy nyaláb száraz páfrányt, aztán fölmászott az oldalba gallyért és száraz fűért; a tetőn egy letört cédruság bőségesen szolgált tüzelővel. A part alján kivágott egy gyeptéglát, a földbe sekély mélyedést vájt, és belerakta a tüzelőt. Minthogy a kezéhez állt a tűzkő és a tapló, hamarosan szép kis tüzet kuporított. Az igen kevés, majdhogy semmi füstöt nem adott, de az illata finom volt. Épp a tűz fölé hajolt, védte, és nagyobb fadarabokat rakott rá, amikor Gollam visszatért, s óvatosan, magában motyogva, hozta a két lábost.
Letette a lábosokat, s meglátta, hogy Samu mit művel. Fölszisszent, s a hangjában harag is volt meg félelem is. – Jaj... ssz... ne! – kiáltotta. – Ne! Osztoba hobbit, nagyon-nagyon osztoba! Nem szabad!
– Mit nem szabad? – kérdezte meglepetten Samu.
– Komisz vörösz nyelveket cinálni – suttogta Gollam. – Tüzet, tüzet! Veszélyesz, úgy ám. Öl. Ész idehozza az ellenszéget, úgy ám!
– Nem hinném – mondta Samu. – Nem értem, miért hozná ide, ha nem vetek rá nedves fát, és nem füstöl. De ha hozza, hát hozza. Vállalom a kockázatot is. Akkor is megfőzöm ezt a két nyulat.
– Megfőzni, nyulakat! – nyöszörgött kétségbeesetten Gollam. – Elrontani a gyönyörű húszt, amit Szméagol nekik adott, szegény éhesz Szméagol. Minek? Osztoba hobbit! Kicik, gyenge a húszuk, jók. Edd meg őket, edd meg! – Odakapott a legközelebbi nyúlhoz, amelyik megnyúzva feküdt a tűz mellett.
– Hallod-e! – kiáltotta Samu. – Ki-ki a maga módján. Neked a torkodon akad a mi kenyerünk, nekem a torkomon akad a nyers hús. Ha nekem adtad, az a nyuszi az enyim, érted, s ha nekem úgy tetszik, megfőzöm. Meg is fogom. Nem kell bámulnod. Menj, fogj másikat, és edd meg nyersen, ha akarod – de magadban, hogy ne is lássalak! Akkor te se látod a tüzet, és mindketten boldogok leszünk. Majd teszek róla, hogy ne füstöljön, ha ez megnyugtat.
Gollam elvonult, bekúszott a páfrány közé. Samu a lábosokkal tett-vett. – Lássuk csak, mi is kell egy hobbitnak a nyuszihoz – morfondírozott. – Némi illatos fű, gyökér, s kivált kolompér... hogy a kenyérről ne is szóljak. Füvet azt még csak tudunk keríteni, az biztos.
– Gollam! – szólította halkan. – Három az igazság. Füvekre volna szükségem. – Gollam kidugta a fejét a páfrány közül, de tekintete sem segítőkész, sem barátságos nem volt. – Néhány babérmeggylevél, egy kis kakukkfű és zsálya megteszi! – Addig, amíg föl nem forr a víz – mondta Samu.
– Nem – mondta Gollam. – Szméagolnak nem tetszik. Szméagol nem szereti büdösz füveket. Nem eszik füvet ész gyökeret, nem ám, drágaszágom, amíg nagyon nem beteg, szegény Szméagol.
– Szméagol belekerül az igazi forró vízbe, ha nem csinálja meg, amit kérek – mondta Samu. – Samu beledugja Szméagol fejét, úgy ám, drágaságom. És elküldeném sárgarépáért, fehérrépáért meg kolompérért is, ha annak most volna itt az ideje. De fogadok, hogy errefelé mindenféle finomságok nőnek. Akkor is, mit nem adnék egy tucat kolompérért!
– Szméagol nem megy, drágaszágom, moszt nem sziszegte Gollam. – Fáradt, nagyon fáradt, ész ez a hobbit nem jó, nagyon nem jó. Szméagol nem húzgál gyökereket meg répát ész... kolompért. Mi az a kolompér, drágaszágom, mi az?
– Krumpli... bur-go-nya... – mondta Samu. – Az öregem kedvence, és jó töltelékanyag az üres hasba. De itt úgysem találsz, így hát keresned sem kell. De légy jó, Szméagol, és hozzál füveket, mindjárt jobb szívvel leszek hozzád. S mi több, ha úgy fordul a helyzet, és úgy is marad, majd főzök neked kolompért. Finomat. Úgy ám: meg készítek neked sült halat hasábburgonyával, Csavardi módra. Arra aztán nem tudsz nemet mondani.
– De, de, tudunk. Elrontani a jó halackát, megpörzölni! Adjál moszt halackát, ész tartszd meg komisz burgonyát!
– Reménytelen vagy! – mondta Samu. – Eredj aludni! A végén neki kellett megkeresnie, amire szüksége volt, de nem ment messze érte, mindenünnét látta a helyet, ahol az ura feküdt és aludt. Aztán leült, töprengett, és táplálta a tüzet, amíg a víz fölforrt. Mindjobban kivilágosodott és melegebb lett; a harmat elpárolgott levélről, gyepről. A nyulacskák hamarosan földarabolva rotyogtak a fazékban, a füvekkel együtt. Ahogy telt az idő, Samut is kis híján elnyomta az álom. Majd egy óra hosszat hagyta főni a nyulakat, időről időre megböködte a villájával, s megkóstolta a levét.
Mikor már úgy vélte, hogy kész, levette a lábosokat a tűzről, s odaosont Frodóhoz. Frodónak félig kinyílt a szeme, ahogy Samu odaállt elébe, aztán fölébredt álmából; szelíd álma volt, békéről álmodott, de hogy mit, azt nem tudta fölidézni.
– Nocsak, Samu! – mondta. – Nem pihensz? Valami baj van? Mennyi az idő?
– Vagy két órája, hogy feljött a nap – mondta Samu –, s fél kilencre járhat a Megye óráin. Baj semmi. De hogy jó, azt éppen nem mondhatnám: se zöldség, se hagyma, se kolompér. Főztem kegyelmednek egy kis becsináltat meg levest, Frodó uram. Az majd jót tesz. Átmerheted a magad csuprába, de megeheted a lábosból is, ha hűlt egy kicsinyég. Levesestálat ugyanis nem hoztam, sem mást, ami kéne.
Frodó ásított és nyújtózott egy nagyot. – Pihenned kellett volna, Samu – mondta. – És veszélyes is errefelé tüzet gyújtani. De átok éhes vagyok! Hmm! Annak a szagát érzem? Mit főztél?
– Szméagol ajándékát – mondta Samu. – Egy pár nyulacskát; bár azt hiszem, Gollam már sajnálja tőlünk. De mással nem tudtam megízesíteni, csak füvekkel.
Samu és gazdája betelepedett a páfrányosba, s a lábosból ette a nyúlbecsináltat, testvériesen megosztozva villán meg kanálon. Engedélyeztek maguknak fél-fél tünde-útikenyeret is. Valóságos lakoma volt!
– Hé! Gollam! – szólította Samu, s halkan füttyentett. – Bújj elő! Még van időd rá, hogy meggondold magad. Ha kedved támadna megkóstolni a becsinált nyuszit, hagytunk neked is. – Semmi válasz.
– Persze, elment, hogy magának is kerítsen valamit. Nyugodtan megehetjük – mondta Samu.
– Aztán tegyük el magunkat, és aludjunk egyet mondta Frodó.
– Amíg én szundítok, te ne aludj, Frodó uram. Nem nagyon bízom benne. Most megint sok benne a Rohadék – a rossz Gollam, tudod? – és az egyre erősebb. Valahogy úgy érzem, engem próbál meg először megfojtani. Nem néz a szemembe, és csöppet sincs elragadtatva Samutól, úgy ám, drágaságom, egy csöppet sem!
Végeztek a nyúllal, és Samu elment a patakhoz, hogy elmossa az edényt. Fölegyenesedett, épp indult volna viszszafelé, s hátranézett. Ekkor pillantotta meg a napot, amint kiemelkedik ebből a gőzből, párából, árnyékból vagy akármiből, ami messze keletre elnyúlt, s arany nyilakat küldözget üdvözlésül a fákra, tisztásokra. Majd megpillantott egy gyér, szürkéskék, s a napfényben tisztán kirajzolódó füstoszlopot, amely odafönt a ciheresből kanyarog elő. Rémülten döbbent rá, hogy ez az ő kis égve felejtett tüzének a füstje.
– Ez nem igaz! Sose hittem volna, hogy ennyire látszik! – mormolta, s lélekszakadva rohant vissza. De egyszerre megtorpant, és fülelt. Vajon füttyszót hallott? Vagy nem? Csak valami idegen madár hívását? Ha fütty volt, nem Frodó irányából jött. Megint fölhangzott, most másfelől! Samu kétségbeesetten rohant fölfelé.
Egy kicsi gally, miután végigégett, meggyújtotta a friss páfrányt a tűzhely szélén, az föllángolt és körülötte füstölögve tüzet fogott a fű. Sietve eltaposta, ami a tűzből még megmaradt, a hamut szétszórta, s a gyeptéglát visszatette a gödörre. Majd Frodóhoz osont.
– Hallottad a füttyöt, meg azt, ami valószínűleg a válasz volt rá? – kérdezte. – Néhány perce. Remélem, csak madár, de valahogy nem úgy hangzott: szerintem inkább úgy, mint amikor utánozza valaki a madárfüttyöt. Sajnos, a tüzecském füstölt. Soha meg nem bocsátom magamnak, ha most bajt okoztam. De lehet, hogy módom se lesz rá.
– Psszt! – suttogta Frodó. – Azt hiszem, hangokat hallok.
A két hobbit gyorsan bekötötte kicsike batyuját, vállára vette, hogy ha kell, menekülni tudjon, aztán beljebb kúszott a páfrányosba. Ott leguggolt, és fülelt.
Hangok voltak, nem kétséges. Halk, suttogó beszéd, egészen közelről, majd egyre közelebb. Aztán váratlanul megszólalt valaki, a közvetlen közelükben.
– Itt van! Innét jött a füst! – mondta. – Akkor annak is itt kell lennie. A páfrány közt, az biztos. Most elkapjuk, mint a csapdába esett nyulat. Akkor majd megtudjuk, miféle jószág.
– Az ám, s hogy mit tud! – mondta egy másik hang. Egyszerre négy ember gázolt a páfrányba, más-más irányból. Minthogy sem elbújniuk, sem elmenekülniük nem lehetett, Samu és Frodó talpra szökkent, egymásnak vetette a hátát, s mindkettő kirántotta a kardját.
Ha ők meg voltak lepve, attól, amit láttak, foglyulejtőik még sokkal jobban. Négy szálas ember állt ott. Kettőjük kezében jókora, csillogó hegyű lándzsa. Kettőnek meg íj, majd olyan nagy, mint ők maguk, s az oldalukon hatalmas puzdra, teli zöld tollú nyílvesszőkkel. Derekán mindegyiknek kard, s ruhájuk barnazöld foltos, mintha láthatatlanul akartak volna járni-kelni Ithilia tisztásain. Kezükön zöld kesztyű, arcukat csuklya és zöld álarc födte, csak a szemük látszott, az éles volt és csillogó. Frodónak nyomban Boromir jutott eszébe, mert ezek az emberek termetre és tartásra őhozzá voltak hasonlók, s még beszélni is úgy beszéltek, mint ő.
– Nem azt találtuk, amit kerestünk – mondta az egyik. – De mit találtunk?
– Orkot nem – mondta a másik, s elengedte a kardja markolatát, amit akkor ragadott meg, amikor látta, hogy Frodó kezében megvillan a Fullánk.
– Tündéket? – tette fel habozva a kérdést a harmadik. – Nem. Nem tündék – állapította meg a negyedik, a legszálasabb, akiről látszott, hogy ő a főnök közülük. Tündék manapság nem járnak Ithiliában. És a tündék ránézvést nagyon szépek, azt mondják.
– Szóval mi szerintetek nem vagyunk szépek – mordult fel Samu. – Nagyon köszönöm. S ha minket majd megbeszéltetek, talán lesztek szívesek megmondani, hogy ti kik vagytok, s miért nem hagytok két fáradt vándort nyugton pihenni.
A nagy zöld ember mogorván elnevette magát. – Faramir vagyok, Gondor kapitánya – mondta. – De ezen a földön nincsenek utazók; csak a Fekete vagy a Fehér Torony szolgái.
– Mi nem vagyunk sem ez, sem az – mondta Frodó. – Hanem igenis utazók, bármit mond is Faramir kapitány. – Akkor sietve nevezzétek meg magatokat, s közöljétek, mi dolgotok erre – mondta Faramir. – Mert nekünk bőven van dolgunk, s ez a hely és az idő nem alkalmas rá, hogy rejtvényt fejtsünk vagy társalogjunk. Ki vele! Hol a harmadik?
– A harmadik? Az a settenkedő fickó, akit akkor pillantottunk meg, amikor épp bedugta az orrát abba a tócsába ott lenn? Nem tetszik a külleme. Valami szaglászó orkfajta, vagy legalábbis az ő csinálmányuk. De meglépett, mint a róka.
– Hogy hol van, fogalmam sincs – mondta Frodó. Csak alkalmi útitársunk, akivel útközben akadtunk össze, s így nem felelek érte. Ha ráakadtok, kíméljétek. Hozzátok ide, vagy küldjétek hozzánk. Nyomorúságos teremtés, de egy időre most én viselem gondját. Ami meg minket illet, mi hobbitok vagyunk a Megyéből, messze északnyugatról, sok-sok folyón túlról. Az én nevem Drogó fia Frodó, s ez itt velem Cövekbódi fia Csavardi Samu, a szolgálatomban álló érdemes hobbit. Hosszú utat tettünk meg, most Völgyzugolyból jövünk, amit némelyek Imladrisnak mondanak. – Faramir megütődött, s egyszerre nagyon odafigyelt. – Heten voltunk útitársak: egyet elvesztettünk Móriában, a többiektől Parth Galenbén váltunk el a Rauros fölött; kettő a magam fajtája volt, egy törp, egy tünde s két ember, Aragorn és Boromir, aki azt mondta, Minas Tirith városából jött, délről.
– Boromir! – kiáltottak fel mind a négyen.
– Boromir, Denethor úr fia? – kérdezte Faramir, és különös, szigorú kifejezés ült ki az arcára. – Ő veletek tartott? Ez érdekes hír, ha ugyan igaz. Tudjátok meg; kicsi idegenek, hogy Denethor fia Boromir volt a Fehér Torony főparancsnoka és a mi vezérlőkapitányunk; keservesen hiányoljuk. Kik vagytok hát, és vele mi dolgotok? Gyorsan, mert mindjárt delelőre hág a nap!
– Ismeretes előtted a titkos értelmű üzenet, amivel Boromir Völgyzugolyba jött? – felelt Frodó.
Keresd a Kettétört Kardot, Imladrisban leled.
- Már hogyne lenne ismeretes – felelte döbbenten Faramir. – Az, hogy te is ismered, némileg az igazságod mellett szól.
– Aragorn, akit az imént említettem, a Kettétört Kard hordozója – mondta Frodó. – S mi a félszerzet vagyunk, akiről az Ének szól.
– Azt látom – mondta gondterhelten Faramir. – Vagyis látom, hogy éppenséggel lehettek azok is. És Isildur Végzete?
– Rejtőzik – felelte Frodó. – De kétségtelen, hogy ha az ideje eljön, megmutatkozik.
– Erről többet is meg kell tudnunk – mondta Faramir–, és azt is, mi szél hozott el ilyen messze keletre, annak ott... – mutatott rá, de a nevet nem mondta ki – ... az árnyékába. De nem most. Sürgős a dolgunk. Ti is veszélyben vagytok, s ma nem jutnátok messzire, sem a mezőn, sem az úton. Mielőtt még a nap delelőre hág, nagy kézitusára kerül itt sor. Hamarosan. Halálra vagy futásra, vissza az Anduin felé. Itt hagyok két őrt, a ti érdeketekben meg az enyémben is. Bölcs ember ezen a tájon nem hisz a véletlen országúti találkozásban. S ha visszajöttünk, majd beszélünk.
– Ég veled – mondta Frodó, s mélyen meghajolt. Higgy, amit tetszik, az Egyetlen Ellenség minden ellenségének a barátja vagyok. Veled tartanék, ha a magamfajta félszerzet joggal remélhetné, hogy ilyen vitéz, erős embereknek, amilyennek ti látszotok, szolgálatára lehet. S ha a dolgunk engedné. Csillogjon fényesen a kardotok!
– Hát, ha más nem is, egy biztos: a félszerzet udvarias nép – mondta Faramir. – Ég veletek!
A hobbitok visszaültek, de egy szót sem ejtettek egymásnak a gondolataikról. Közelükben, a sötét babérmeggy pöttyös árnyékában, két ember őrködött. Időről időre, ahogy melegebb lett, levetették az álarcukat, hogy hűtőzzenek, s Frodó látta, hogy jóképű férfiak, hajuk sötét, szemük szürke, arcuk szomorú és büszke. Halkan beszélgettek, kezdetben a Közös Nyelven, de a régebbi időkmodorában, aztán átváltottak a maguk nyelvére. Frodó meglepve észlelte, hogy ez a tünde-nyelvvel azonos, vagy alig különbözik tőle; csudálattal nézett rájuk, mert tudta, hogy déli dúnadánok, Nyugathon Urának leszármazottai.
Egy idő múlva megszólította őket, de csak vonakodva, óvatosan válaszolgattak. Az egyiket Mablungnak, a másikat Damrodnak hívták, Gondor katonái voltak, ithiliai portyázók, annak a népnek a fiai, amely valamikor Ithiliában élt, mielőtt lerohanták volna. Denethor úr közülük választotta a portyázóit, titokban keltek át az Anduinon (hogy miként és hol, azt nem mondták meg), hogy az orkokat, s az Ephel Dúath és a Folyó közt csatangoló egyéb ellenségeiket zaklassák.
– Az Anduin keleti partja majdnem harminc mérföld ide – mondta Mablung–, s ritkán törünk be ilyen messzire. De ennek a betörésnek új célja van: azért jöttünk, hogy rajtaüssünk Harad emberein. Átok rájuk!
– Átok bizony – helyeselt Damrod. – Azt mondják, valaha régen békesség volt Gondor és a messzi délen fekvő Harad királyságai között. Ha barátság nem is. Azokban az időkben a mi határaink messze túlnyúltak az Anduin deltáján, és Umbar, a haradi birodalmak legközelebbike, elismerte birodalmunkat. De az régen volt. Nemzedékek éltek azóta, hogy közülük vagy közülünk bárki is járt volna a másik földjén. Legutóbb azonban tudomásunkra jutott, hogy az Ellenség ott van közöttük, s hogy mint oly sokan, ők is átálltak – vagy visszatértek – Hozzá, hiszen mindig is hajlottak az Ő akaratára. Nem kétlem, hogy Gondor napjai meg vannak számlálva, s hogy Minas Tirith falainak sorsa megpecsételődött, akkora az ő ereje és gonoszsága.
– De mi akkor sem ülünk ölbe tett kézzel, s hagyjuk, hogy azt művelje velünk, amit akar – mondta Mablung. Ezek az átkozott déliek most az ősi utakon erre vonulnak, hogy a Fekete Torony seregeit gyarapítsák. Igen, azokon az utakon, amelyeket a gondoriak ügyes keze épített.
S mint megtudtuk, egyre gondtalanabbul, mert azt hiszik, új gazdájuk ereje elég nagy, hogy az Ő hegyeinek már a puszta árnya is megvédje őket. Most eljöttünk, hogy egy kis leckét adjunk nekik. Pár nappal ezelőtt jelentést kaptunk, hogy erős kötelékeik vonulnak észak felé. Az egyik ezredük, számításunk szerint, valamikor déltájban fog erre vonulni – odafenn az úton, a bevágásban. Az út talán átmegy a hegyeken, ők nem fognak. Amíg Faramir a kapitány, addig nem. Most minden veszélyes vállalkozásnak ő a vezetője. Valami varázslat védi az életét, vagy a sors tartogatja, ki tudja, mi célra.
Szavaik hosszú, figyelmes hallgatásba fúltak. Mintha minden éber és néma lenne körülöttük. Samu leguggolt, és kilesett a páfrány közül. Éles hobbitszemével még sok más embert látott. Látta, hogy fölfelé lopakodnak a hegyoldalba, mindig a ligetek, ciheresek árnyékában, vagy kúsznak, zöld-barna ruhájukban alig láthatóan, a bokrok közt, a fűben. Mind csuklyásan, álarcosan, kezükön kesztyűvel, s fegyverzetük ugyanaz, mint Faramiré és társaié. Aztán elfogytak és eltűntek valamennyien. A nap emelkedett, míg csak délre nem hágott. Az árnyékok összezsugorodtak.
– Csak tudnám, hol az a nyavalyás Gollam? – gondolta Samu, ahogy a mélyebb árnyékba visszamászott. Most aztán bőven van alkalma rá, hogy nyársra húzza egy ork, vagy elevenen pirítsa meg a Sárga Arc. De gondolom, majd csak vigyáz magára. – Leheveredett Frodó mellé, és elnyomta az álom.
Arra riadt föl, hogy azt hiszi, kürtharsogást hall. Fölült. Dél volt. Az örök éberen, feszülten álltak a fák árnyékában. Aztán még harsányabban zendültek meg a kürtök, eltéveszthetetlenül fölöttük, a lejtő belső végében. Samu úgy vélte, hogy kiáltásokat és vad üvöltözést is hall, de a hang halvány volt, mintha távoli barlangokból hallatszanék. Aztán egyszer csak a közvetlen közelükben csapott fel a csatazaj, a búvóhelyük fölött. Tisztán ki tudta venni az acélhoz csapódó acél csendülését, a kardél csattanását az acélsisakon, a penge tompa puffanását, ha pajzsot ér; emberek üvöltöttek és jajdultak fel, s egy csengő hang azt kiáltotta: Gondor! Gondor!
- Mintha száz kovács kalapálná egymást – mondta Samu Frodónak. – Csak maradnának ott, ahol vannak.
De a csatazaj mégiscsak közeledett. – Jönnek! – kiáltotta Damrod. – Nicsak! A déliek közül kitört néhány a csapdából, és menekül! Ott futnak! A mieink a nyomukban, elöl a kapitány!
Samu mindenáron látni akarta, csatlakozott hát az örökhöz. Felkapaszkodott az egyik nagyobb babérmeggy ágai közé. Egy pillanatra látta is, hogy egy szálas termetű veres ruhás ember rohan lefelé a lejtőn, valamivel odébb, nyomában, nagyokat szökkenve, zöld ruhás harcosok, s futtában vágják, ahol érik. Nyílvesszőktől volt sűrű a levegő. Majd váratlanul, az őket védő part pereméről, beesett egy ember, recsegve zuhant a karcsú fácskák közé, majdnem a hegyükbe. Ott pihent meg a páfrány között, alig karnyújtásnyira tőlük arcra borulva; aranygallérja tövén zöld tollú nyílvesszők meredeztek. Bíborvörös köpenye elszakadt, páncélingének egymást fedő bronzpikkelyei behorpadtak, áthasadtak, fekete hajának aranyzsinórral átfont varkocsa vértől volt lucskos. Keze még makacsul szorongatta eltört kardjának markolatát.
Samu most látott először embert emberrel verekedni, s nem volt épp ínyére a dolog. Örült, hogy a halott arcát nem látja. Kíváncsi lett volna, hogy hívják és honnét jött; s hogy igazán gonosz volt-e, vagy hazugsággal, fenyegetéssel vették rá, hogy hazulról idáig vonuljon; s hogy nem maradt volnae inkább békességben odahaza -mindez egy pillanat alatt villant át az agyán, s mindjárt ki is ment belőle. Mert épp mikor Mablung odalépett a holttesthez, újfajta zajt hallott. Nagy kiabálást, ordítozást. S mindeközben fülsértő bömbölést vagy trombitálást. Majd dobogást, puffanásokat, mintha faltörő kosokkal döngetnék a fö1det.
– Vigyázz! Vigyázz! – kiáltotta Damrod a társának. – A valák fordítsák el őket! Műmak! Műmak!
Döbbenetére és ijedelmére, majd örömére Samu azt látta, hogy hatalmas alak ront ki a fák közül s száguld lefelé a lejtőn. Akkora, mint egy ház, még annál is nagyobb, olyan, mint egy szürkébe öltözött mozgó hegy. Az ijedtség és a csodálat talán megnövelte Samu szemében, de a haradi műmak igazán hatalmas egy állat volt, hozzá fogható egy sem él ma Középföldén; korábban élt atyjafiának nagysága és méltósága ma már csak emlék. Egyenesen az őröknek rontott, aztán egy szempillantás alatt elkanyarodott, alig pár lépésnyire tőlük, s csak úgy rengett a föld a lába alatt: lába szára, mint a fatörzs, hatalmas fülét, mint a vitorlát tárta szét, kígyóforma irdatlan orrát magasra emelte, mintha le akarna sújtani vele, dühös kis szeme vörösen izzott. Kürthöz hasonló fölmeredt agyarát aranypántok vették körül, s csöpögött róla a vér. Arany és bíborvörös szerszámai vadul csapkodtak körülötte. Az a valóságos ostromtoronynak látszó micsoda romokban a hátán, mert szétzúzódott, ahogy vak dühében átcsörtetett az erdőn, s fönn a magasban, a nyakán, kétségbeesetten kapaszkodott egy pici alak – egy hatalmas termetű harcos, a haradiak közt valóságos óriás.
Az óriás bestia továbbviharzott, tavon, ciheresen át. Nyílvesszők csusszantak meg és pattantak le ártalmatlanul véknya vastag irhájáról. Az emberek mindkét felől menekültek előle, de sokukat utolérte, és a földbe taposta. Hamarosan elveszett szem elől, már a messzeségben trombitált és dobogott. Hogy mi lett vele, azt Samu sohasem tudta meg; hogy sikerült-e megszöknie, csak hogy egy darabig szabadon csatangolhasson az erdőben, s végül a hazájától távol pusztuljon el, vagy verembe zuhanjon; vagy addig rohant dühében, amíg bele nem gázolt a Nagy Folyóba, s az el nem nyelte?
Samu mély lélegzetet vett. – Ez egy olifánt volt! mondta. – Szóval létezik olifánt, s én láttam. Micsoda állat! De odahaza senki nem fogja elhinni nekem. Nos, ha ennek vége, akkor most alszom egyet.
– Aludj, amíg tudsz – mondta Mablung. – Mert ha a kapitány meg nem sebesült, visszajön, s ha visszajött, akkor sietve el kell tűnnünk. Amint az Ellenség hírét veszi a rajtaütésnek, üldözőbe vesz, márpedig hamarosan hírét veszi.
– Menjetek csak nyugodtan, ha kell. Nem szükséges fölkeltenetek. Egész éjszaka kutyagoltam.
Mablung nevetett. – Kötve hiszem, hogy a kapitány itt hagyna, Csavardi uram – mondta. – De majd meglátjuk.

5. fejezet

A nyugatra nyíló ablak

Samu, mikor fölébredt, úgy érezte, alig pár percig szundikált, de azt kellett látnia, hogy már késő délután van, s hogy Faramir visszajött. Sok embert hozott magával; ami azt illeti, a rajtaütés valamennyi túlélője, vagy két-háromszáz ember, ott gyülekezett a szomszédos hegyoldalban. Tágas félkörben üldögéltek, közbül meg Faramir a földön, Frodó meg ott állt előttük. Az egész furcsamód hasonlított egy fogoly kihallgatásához.
Samu kikúszott a páfrány közül, de ügyet se vetett rá senki, így aztán elhelyezkedett az emberek sorának a végében, ahol mindent hall, mindent lát, ami csak történik. Feszülten figyelt, készen rá, hogy ha kell, az urához rohanjon. Faramir arcát is látta, most nem volt rajta álarc: szigorú volt, parancsoló, s a vizsla tekintet mögött éles értelem rejlett. Ahogy Frodóra szegezte a szemét, Samu kételyt látott a tekintetében.
Samu hamarosan észrevette, hogy a kapitányt nem elégíti ki Frodó önmagáról adott beszámolójának egyikmásik részlete: például az, hogy milyen szerepet játszott a társaságban, amely Völgyzugolyból útra kelt; miért hagyta ott Boromirt; s végül, hogy most hova készül. Újra meg újra visszatért Isildur Végzetére. Nyilván látta, hogy Frodó valami fontos dolgot eltitkol előle.
– De hisz úgy áll az írásban, hogy Isildur Végzete életre kel, ha a félszerzet megérkezik – erősködött. – Ha tehát ti vagytok a félszerzet, akiről az írás szól, akkor kétségtelen, hogy ti hoztátok magatokkal azt a valamit, akármi légyen az, a Tanácsba, amiről beszélsz, s ott Boromir látta. Tagadod?
Frodó nem felelt. – Helyes – mondta Faramir. – Erről többet akarok tudni; ami Boromirt érinti, az engem is érint. Isildurt egy ork-nyíl terítette le, legalábbis a rege azt mondja. De ork-nyíl rengeteg van, és a gondori Boromir, ha ilyet lát, nem tekinti a végzet jelének. Ezt te őrizted? El van rejtve, azt mondod; de vajon nem azért-e, mert te eldugtad?
– Nem, nem azért, mert én eldugtam – felelt Frodó. Nem az enyém. És senki más halandóé, légyen az akár kicsi, akár nagy; ámbár, ha valaki igényt formálhatna rá, Arathorn fia Aragorn az, akinek a nevét már említettem, s aki a társaságot Móriától a Raurosig vezette.
– Miért ő, és miért nem Boromir, a Város fejedelme; a Városé, amelyet Elendil fiai alapítottak?
– Mert Aragorn egyenes ági leszármazottja Elendil fia Isildurnak. S a kard, amit visel, Elendil kardja. Döbbent moraj futott végig az emberek félkaréján.
Volt, aki hangosan fölkiáltott: – Elendil kardja! Elendil kardja Minas Tirithbe jön! Nagy hír! – De Faramirnak szeme se rezdült.
– Lehet – mondta. – De egy ilyen fontos állítást meg is kell alapozni, s egyértelmű bizonyítékkal alátámasztani, ha ez az Aragorn Minas Tirithbe jön. Én hat napja jöttem el onnét, s addig nem érkezett oda sem ő, sem a társaság bárki más tagja.
– Boromir elfogadta ezt az állítást – mondta Frodó. – S ha Boromir itt lenne, ő felelne valamennyi kérdésedre. S minthogy jó néhány napja már, hogy ott járt a Raurosnál, s az volt a szándéká, hogy egyenest a városodba megy, lehet, hogy hamarosan felelni fog. Az én küldetésem ismeretes előtte, mint ahogy a többiek is mind tudják, mert az imladrisi Elrond a Tanács színe előtt bízott meg vele. S ez a küldetés hozott erre a földre, de hogy mi az, arról a társaság tagjain kívül senkinek sincs jogom beszélni. Ám aki azt állítja, hogy szemben áll az Ellenséggel, nem teszi helyesen, ha hátráltat.
Akármit érzett is Frodó, beszéde büszke volt, és Samu ezt helyeselte; de Faramirt nem békítette meg vele.
– Helyes! – mondta. – Szóval azt mondod, törődjem a magam dolgával, menjek haza, s téged hagyjalak békén. Boromir majd mindent elmond, ha megjön. Ha megjön, mondod. Te a barátja voltál Boromirnak?
Frodó agyában egyszerre föltámadt Boromir támadásának emléke, s egy pillanatig habozott. Faramir figyelő tekintete megkeményedett. – Boromir a társaság vitéz tagja volt – mondta végül Frodó. – Igen, a barátom, én annak tartottam.
Faramir komoran elmosolyodott. – Akkor talán meggyászolnád, ha azt hallanád, hogy Boromir nem él? – Őszintén meggyászolnám – mondta Frodó. Majd megértette Faramir tekintetét, s megtántorodott. – Nem él? – kérdezte. – Ezt úgy érted, hogy meghalt, s te erről tudtál? Megpróbáltál a szavak csapdájába ejteni, játszottál velem? Vagy hazugsággal próbálsz tőrbe csalni?
– Még orkot sem próbálnék hazugsággal tőrbe csalni – mondta Faramir.
– Hogyan halt meg, s te hogyan szereztél róla tudomást? Hiszen azt mondod, a társaság egyetlen tagja sem ért még a városba, amíg te el nem jöttél onnan?
– Ami a halála módját illeti, azt reméltem, barátja és bajtársa számol be róla.
– De amikor elváltunk, még ép volt és erős. S attól, amit én tudok róla, még mais élhet. Bár kétségtelen, hogy a világban sokféle veszedelem lakozik.
– Úgy van, sokféle – mondta Faramir. – S az árulás ezek közt nem is a legkisebb.
Samut e beszélgetés egyre jobban kihozta a sodrából. Ez utóbbi szavak már túlmentek azon, amit még képes volt elviselni, berobbant hát a félkör közepére, s odaállt az ura mellé.
– Elnézésedet kérem, Frodó uram – mondta –, de ebből most már elég. Nincs joga így beszélni veled. Mindazok után, amin te keresztülmentél, legalább úgy az ő és e nagy emberek, mint akárki más érdekében.
– Ide hallgass, Kapitány! – Odaállt Faramir elé, csípőre vágta a kezét, s úgy nézett rá, mint egy kölyökhobbitra, aki mindenféle képtelenséggel próbálja “etetni“; mikor felelősségre vonja, mert beosont a gyümölcsöskertjébe. Némi moraj támadt, de sokan el is vigyorodtak, hogy a kapitány ott ül a füvön és farkasszemet néz egy ifjú hobbittal, akit majd szétvet a méreg. Ilyet még nem láttak. – Ide hallgass! Mire akarsz kilyukadni? Bökd ki, mielőtt még az ork vagy a mordori ármádia rajtunk üt! Ha azt hiszed, hogy a gazdám meggyilkolta Boromirt, aztán meglépett, akkor elment a józan eszed; de bökd ki, és kész. Aztán add a tudtunkra, hogy mit akarsz. De az igencsak szomorú, hogy aki másról se beszél, csakhogy ő harcban áll az Ellenséggel, egyszerűen nem hagyja; hogy a másik is megtegye a magáét, mert ő belebeszél. Tudod, mennyire örülne Ő, ha most látna minket? Azt hinné, új barátot szerzett, úgy bizony.
– Türelem! – mondta Faramir, s még csak nem is haragudott. – Ne vedd el a szót a gazdádtól, aki bölcsebb, mint te. És engem igazán nem kell figyelmeztetned, hogy mekkora veszélyben vagyunk. Ám még ha így állunk, akkor is kell egy kis időt szakítanom rá, hogy igazságosan döntsek egy nehéz kérdésben. Ha olyan hirtelen lennék, mint te, már régen levágtalak volna. Mert én azt a parancsot kaptam, hogy hányjak kardélre mindenkit, akit itt találok, s akinek nem Gondor Ura adott engedélyt, hogy betegye a lábát erre a földre. De én sem embert, sem állatot nem ölök ok nélkül, még ha okkal, akkor sem örülök neki. És nem beszélek hiába. Vigasztalódj. Ülj le a gazdád mellé, és hallgass.
Samu égő arccal, nehézkesen leült. Faramir megint Frodóhoz fordult. – Azt kérded, honnan tudom, hogy Denethor fia halott? A halálhírnek sok szárnya van. Vérrokonnak az éjszaka hozza a hírt, mondja a szólás. Boromir a bátyám volt.
Bánat felhőzte el az arcát. – Talán emlékszel valami különös valamire, amit Boromir úr a fegyverével együtt mindig magával hordott?
Frodó egy pillanatra elgondolkodott, újabb csapdától tartva, s mert nem tudta, hogyan végződik majd ez a vita. Boromir gőgös kapzsiságától épp csak hogy meg tudta menteni a Gyűrűt, de hogy ennyi harcias és erős emberrel hogyan boldogul, arról fogalma sem volt. Szíve mélyén azonban érezte, hogy Faramir, még ha külsőre hasonlít is a bátyjához, többet tart magára, szigorúbb is, bölcsebb is annál. – Emlékszem, egy kürtöt – szólalt meg végül.
– Jól emlékszel; látszik, hogy valóban ismerted őt mondta Faramir. – Akkor valószínűleg föl tudod idézni azt a kürtöt lelki szemeid előtt: keleti vadbivaly tülke volt, ezüsttel pántolva, s teliróva ősi betűkkel. Ezt a kürtöt hordja nemzedékek óta házunk elsőszülött fia; s azt mondják, ha szorult helyzetben megfújja, az ősi Gondor egykori határai között bárhol, hangja nem száll el észrevétlen.
Öt nappal azelőtt, hogy erre a portyára kiszálltam volna, azaz a mai napnak ettől az órájától számítva tizenegy nappal ezelőtt, meghallottam a kürt hangját; mintha északról hallottam volna, de halkan, mintha csak a lelkemben visszhangoznék. Rossz előérzet, gondoltuk apámmal, mert Boromirról, azóta, hogy elment, semmit sem hallottunk, s az őrök sehonnét sem jelentették, hogy átlépte volna a határt. És három éjszakára rá különös dolog történt velem.
Ott ültem éjnek idején az Anduin partján, a szürke sötétségben, az újhold halvány fényében, s néztem a szakadatlanul áramló vizet; susogott körülöttem a szomorú nád. Mert szüntelenül szemmel tartjuk az osgiliathi partszakaszt, amit ellenségeink jórészt megszállva tartanak, s ahonnét újra meg újra átcsapnak, hogy országunkat zaklassák. De aznap éjszaka, éjféltájt, aludt az egész világ. Aztán egy csónakot láttam, vagy véltem látni a vízen; szürkén derengett, kicsi csónak volt, idegenforma, magas orrú, s nem kormányozta, nem evezett benne senki.
Áhítatos félelem fogott el, mert a csónakot halvány fény övezte. Fölálltam, lementem a víz szélére, majd belegázoltam, mert valami vonzott feléje. Aztán a csónak felém fordult, s lassan, mint addig, elsiklott mellettem, karnyújtásnyira. Nem mertem megérinteni. Mélyen a vízbe merült, mintha nehéz terhet hordozna, s ahogy elsiklott előttem, úgy rémlett, majdnem színültig van tiszta vízzel, s az árasztja a fényt; s a víz alatt egy harcos aludt.
Törött kard volt a térdén. Láttam, a teste csupa seb. Boromir volt az, a bátyám, holtan. Ráismertem a fegyverzetére, kardjára, szeretett arcára. Csak egyvalamit hiányoltam: a kürtjét. S egyvalami volt idegen rajta: csudaszép öve, az összekapcsolt aranylevelekkel a derekán. Boromir! – kiáltottam. – Hol a kürtöd? Hova mégy? Ó, Boromir! – De akkor már nem volt ott. A csónakot visszafordította a víz sodra, s derengését elnyelte az éjszaka. Olyan volt az egész, mint az álom, és mégsem volt álom, hiszen nem követte ébredés. És semmi kétségem, hogy halott, s hogy a folyó a Tengerre vitte ki őt.
– Rettenetes! – sóhajtotta Frodó. – Biztos, hogy Boromir volt, amilyennek én ismertem. Mert az aranyövet Lothlórienben adta neki Galadriel úrnő. Ő volt az, aki minket, mint látod, tündeszürkébe öltöztetett. Ez a csat is ugyanolyan munka. – Megérintette a zöld-ezüst levelet, ami a nyaka tövében a köpenyt összefogta.
Faramir közelről megnézte. 
– Csodaszép – mondta. Igen, ez ugyanannak a kéznek a műve. Tehát keresztüljöttetek Lothlórien földjén? A régiek Laurelindórinannak hívták, de már réges-rég kívül esik az emberi megismerés határán – jegyezte meg halkan, s valami újonnan támadt csodálattal nézett Frodóra. – Nem mondanál el magatokról többet is? Mert keserű a gondolat, hogy Boromir itt halt meg, hazája földjétől majdhogynem látótávolságra.
– Többet nemigen tudok, mint amennyit mondtam felelt Frodó. – Bár abból, amit tőled hallottam, rosszat érzek. Amit láttál, az talán csak látomás, nem több, ám megtörtént vagy jövendőbeli balszerencse gonosz árnya. Hacsak nem az Ellenség ravasz fogása. Réges-rég elesett harcosok ép arcát láttam mélyen a Holtláp tavainak színe alatt, vagy azt hittem, hogy látom, valami ocsmány varázslat folytán.
– Nem, ez nem az ő műve – mondta Faramir. – Az ő műve undorral tölti el a szívet; de az én szívem gyásszal és szánalommal telt meg.
– De hát hogy is lehetne ez valóság? – kérdezte Frodó. – Hiszen nincs az a csónak, amit gyalogszerrel át lehetett volna vinni a köves hegyeken Tol Brandirból; és Boromir az Entséden és Rohan rétjein át készült haza. S hogyan juthatott át bármi csónak a nagy vízesés zuhogóján, anélkül, hogy el ne süllyedt volna a lezúduló ár kavargó katlanába, ha amúgy is színültig volt vízzel?
– Nem tudom – töprengett Faramir. – De honnét való a csónak?
– Lórienből – mondta Frodó. – Három ilyen csónakon eveztünx le az Anduinon a Vízesésig. Ezeket is a tündék építették.
– Átjöttél Rejtekföldén – mondta Faramir –, de úgy látszik, mégsem vagy tisztában a hatalmával. Ha embernek a Varázslat Úrnőjével akad dolga, aki az Aranyerdőben lakik, készüljön föl rá, hogy sok minden különös éri. Mert nincs veszedelmesebb, mintha egy halandó lény kisétál ennek a Napnak a világából. Odatúlról még, azt mondják, kevesen jöttek vissza úgy, hogy meg ne változtak volna.
- Boromir! Boromir! – kiáltotta. – Mit mondott ő néked, a Halhatatlan Úrnő? Mit látott? S mit keltett életre szívedben? Miért mentél el Laurelindórinanba, s miért nem jöttél a magunk útján, miért nem lovagoltál haza reggeli napvilágnál Rohan lovain?
Majd megint Frodóhoz fordult, s ismét halkan beszélt. – Majd kérdezek egyet-mást, amire azt hiszem, választ tudsz adni, Drogó fia Frodó. De talán nem itt és nem most. S nehogy azt hidd, amit elmondtam, látomás volt, még elmondom ezt is. Boromir kürtje a valóságban is hazatért. A kürt megérkezett, de kettéhasítva, mintha csatabárd – vagy kardvágás érte volna. A két töredék különkülön ért partot: az egyiket a nád közt lelték meg Gondor határőrei, az Entséd torkolatától felfelé, északnak, a másikat a víz sodorta lefelé, s olyasvalaki fogta ki, akit a kötetessége a vízre szólított. Különös véletlen, de az igazság, mint mondják, mindig kiderül.
S most az elsőszülött fiú kürtje két darabban hever Denethor ölében, s ő trónusán ülve várja a híreket. Te semmit nem tudsz arról, hogy a kürt mint hasadt ketté?
– Semmit – mondta Frodó –, de az a nap, amikor hallottad a hangját, ha jól számolsz, ugyanaz, mikor én meg a szolgám elváltunk a társaságtól. S a történet most rettegéssel tölt el. Mert ha Boromir veszélybe került, s lemészárolták, attól kell tartanom, hogy odaveszett valamennyi társam. A honfitársaim és a barátaim.
De nem tennéd félre a velem kapcsolatos kételyeidet, s engednél mégis utamra? Fáradt vagyok, szomorú, és félek. Ám valamit meg kell tennem, vagy legalábbis meg kell próbálnom, hogy megtegyem, mielőtt engem is megölnének. S ha nem maradt közülünk más, csak két félszerzet, annál sürgetőbb a szükség.
Menj vissza, Faramir, Gondor vitéz kapitánya, s védelmezd városodat, amíg még védelmezheted, s hagyj engem oda menni, ahova a végzetem szólít.
– Beszélgetésünkben nem volt számomra semmi vigasztaló – mondta Faramir –, de az biztos, hogy te sötétebben látsz a kelleténél. Hacsak Lórien népe maga nem jött el, ki adta meg Boromirnak a végtisztességet? Az orkok vagy a Névtelen szolgái biztos, hogy nem. Valakinek tehát, a társaságotokból, még élnie kell.
– De történt légyen bármi az északi úton, benned, Frodó immár nem kételkedem. Ha a nehéz idők megtanítottak rá, hogy helyesen ítéljem meg az emberek szavát és arcát, akkor talán úgy-ahogy a félszerzetét is meg tudom ítélni. Bár – mondta, és elmosolyodott –, van benned valami idegen, Frodó, valami tündés. De több múlik a beszélgetésünkön, mint kezdetben hittem. Most vissza kéne hogy vigyelek Minas Tirithbe, hogy ott adj választ Denethor kérdéseire, ám joggal lakolnék az életemmel, ha úgy döntenék, hogy azzal a városomnak ártok. Így hát afelől, hogy mi á teendőm, nem sietem el a döntést. Innét viszont mindenképpen távoznunk kell.
Felugrott, és parancsokat osztogatott. A körébük gyűlt emberek kisebb csoportokra szakadoztak, elindultak erre-arra, s hamarosan belevesztek az erdők és a sziklák árnyékába. Nem maradt ott senki, csak Mablung és Damrod.
– Ti, Frodó meg Samu, velem jösztök meg a testőreimmel – mondta Faramir. – Ha az volt is a célotok, nem mehettek tovább az úton dél felé. Az most napokig bizonytalan lesz, s e rajtaütés után jobban őrzik, mint ez idáig. Messzire meg, azt hiszem, semmiképpen nem jutnátok, mert fáradtak vagytok. Mi is. Most egyik búvóhelyünkre vonulunk, ami innét még tízmérföldnyire sincs. Az Ellenség kémei és az orkok még nem fedezték föl, s ha történetesen fölfedezik, akkor is tartani tudnánk sokáig és sokak ellen. Ott lefekszünk és pihenünk egyet, s ti is velünk. Reggel majd eldöntöm, hogy mi a legjobb a ti számotokra, meg számomra is.
Mi mást tehetett volna Frodó, mint hogy engedjen a kérésnek, vagyis hogy a parancsnak. Pillanatnyilag különben is ez látszott a legbölcsebbnek, hiszen a gondoriak rajtaütése veszélyesebbé tette számára az ithiliai utazást, mint valaha.
Azonnal útnak indultak: Mablung és Damrod ment elöl, valamivel hátrább Faramir Frodóval, Samu meg mögöttük. Megkerülték a medencét, ahol a hobbitok megfürödtek, átgázoltak a patakon, megmásztak egy hosszú lejtőt, bevágtak egy árnyas-zöld erdőbe, s onnét egyre lefelé és nyugatnak tartottak. S miközben gyalogoltak, sietősen, amennyire a hobbitoktól telt, halkan beszélgettek.
– Félbeszakítottam a beszélgetésünket – mondta Faramir –, de nemcsak azért, mert sürgetett az idő, mint arra Csavardi mester figyelmeztetett, hanem mert olyan kérdésekhez közelítettünk, amelyeket nem ajánlatos sok ember füle hallatára megvitatni. Ezért tértem rá inkább a bátyám dolgára, s ejtettem el Isildur Végzetét. Te nem voltál teljesen őszinte hozzám, Frodó.
– Nem mondtam valótlant, s az igazságról mindent elmondtam, amit tudtam – felelt Frodó.
– Nem hibáztatlak – folytatta Faramir. – Ügyesen szóltál nehéz helyzetben, s úgy láttam, bölcsen is. De többet tudtam – vagy sejtettem – meg a szavaidból, mint amennyit e szavak mondtak. Nem voltál baráti viszonyban Boromirral, vagy legalábbis nem váltatok el barátságban. Te, s azt hiszem, Csavardi mester is, valami sérelmet szenvedtél el tőle. Nos, én nagyon szerettem őt, s boldogan állnék bosszút a haláláért, de jól ismertem. Isildur Végzete... meg merném kockáztatni, hogy Isildur Végzete állt köztetek, s az volt a Társaságban a viszály okozója. Biztos, hogy kincset érő hagyaték, s az ilyesmi nem szül békességet a szövetségesek között, még akkor sem, ha a régi történetek arra tanítanak. Közelében járok az igazságnak?
– Közelében – mondta Frodó. – De nem találtad telibe. Viszály nem volt, bár kétely annál több; kétely, hogy melyik utat válasszuk az Emyn Muiltól. De lett légyen akárhogy, a régi történetek arra is megtanítanak, hogy az ilyesmire – hagyatékra – vonatkozó elsietett szavak is veszélyesek lehetnek.
– Ó, mint ahogy gondoltam: egyedül Boromirral volt bajod. Azt akarta, hogy azt a valamit Minas Tirithbe hozd. S lám, a sors fonáksága, amely lepecsételi annak ajkát, aki utoljára látta őt élve, engem attól foszt meg, amit a legjobban vágynék tudni: mi lakozott a szívében, a gondolataiban, élete utolsó óráin. Hogy tévedett-e vagy sem, afelől nincs kétségem: jó halált halt, tisztességes dolgot művelt. Mert holtan még szebb volt az arca, mint életében.
– De Frodó, én kezdetben nagyon gorombán faggattalak Isildur Végzete felől. Bocsáss meg, kérlek! Nem vallott bölcsességre, ilyen órában és ilyen helyen. De nem értem rá meggondolni. Kemény csatát vívtunk, s azzal volt tele a fejem. Ám miközben beszéltem veled, és már közelebb jártam a célhoz, szándékosan lőttem mellé. Mert bizonyára tudod, hogy a város uralkodói sok olyan ősi hagyományt őriznek ma is, ami másutt ismeretlen. A mi házunk tagjai nem Elendil leszármazottai, bár mibennünk is númenori vér folyik. Mert mi Mardilig vezetjük vissza a családfánkat, a jó Helytartóig, aki a király nevében uralkodott, mikor az elment a háborúba. S ez Earnur király volt, Anárion utolsó, gyermektelen sarja, aki nem tért vissza a hadból. S azóta helytartók kormányozzák a várost, bár ez sok-sok embernemzedékkel ezelőtt volt.
Emlékszem, amikor Boromirral együtt tanultuk a város és uralkodói történetét, neki nagyon nem volt ínyére, hogy apja nem király. – Hány száz év kell ahhoz, hogy a helytartóból király váljék, ha a király nem tér vissza? kérdezte. – Másutt, ahol kisebb a királyi fenség, talán csak néhány év – felelte apám. – Gondorban még tízezer sem lenne elegendő. Szegény Boromir! Ezt nem találod jellemzőnek rá?
– De – bólintott Frodó. – Aragornt mégis mindig megbecsülte.
– Ezt nem kétlem – mondta Faramir. – Ha egyszer meggyőződött Aragorn igényének jogosságáról, mint mondod, akkor persze hogy tisztelte. De a neheze még hátra volt. Még nem értek Minas Tirithbe, s még nem mérkőztek meg Minas Tirith háborújában.
De térjünk vissza a tárgyra. Mi, Denethor házában, sok ősi tudás birtokában vagyunk, szájhagyomány útján, s még inkább azért, mert kincstáraink sok mindent megőriztek: könyveket, összeaszott pergamenre írt, sőt, kőtáblára, arany- és ezüstlemezre különféle betűkkel rótt okleveleket. Van, amit már senki nem tud elolvasni, s a többi is ritkán kerül elő. Én még csak bele-beleolvasok, mert megtanítottak rá. Azokba a följegyzésekbe, amelyeket a Szürke Zarándok hozott a városba. Gyerekkoromban láttam először őket, s azóta ha kétszer-háromszor voltak a kezemben.
– A Szürke Zarándok? – kérdezte Frodó. – Más neve nem volt?
– Mi tünde módra Mithrandirnak hívtuk – mondta Faramir –, s ő nem bánta. – Sok országban sok nevem van – mondta. – A tündék közt Mithrandir vagyok, a törpök közt Tharkun; nyugaton, rég elfeledett fiatalkoromban Olórin voltam; délen Incánusnak hívnak, északon Gandalfnak.
- Gandalf! – mondta Frodó. – Gondoltam, hogy ő az! Gandalf, a Szürke, a legkedvesebb tanácsadó! Társaságunk vezetője. Ő veszett ott Móriában.
– Mithrandir elveszett! – kiáltott fel Faramir. – Úgy látszik, balsors kísérte a szövetségteket. Nehéz elhinni, hogy aki ilyen bölcs és ilyen hatalmas – hisz csodálatos dolgokat művelt közöttünk –, az elpusztulhasson, s magával vigye azt a rengeteg tudást e világról. Ebben biztos vagy? Nem lehet, hogy csak otthagyott titeket, és elment, ahová ő akarta?
– Sajnos, biztos – mondta Frodó. – Magam láttam belezuhanni a feneketlen szakadékba.
– Látom, ebből nagy és félelmes történet kerekedik mondta Faramir –, s remélem, hogy este majd elmondod nekem. Ez a Mithrandir, most már sejtem, több volt, mint a hagyományok tudója: ő volt korunk tetteinek nagy mozgatója is. Ha közöttünk van, hogy megbeszélhessük vele álmunk kemény szavait, nem kellett volna követet küldenünk, úgy is megvilágíthatta volna az értelmünket. De lehet, hogy nem tette volna meg, és Boromir útja előre elrendeltetett. Mithrandir sohasem beszélt arról, hogy mi lesz, és sose tárta föl a céljait. Engedélyt kapott Denethortól, hogy miként, azt magam sem tudom, hogy beletekinthessen kincstárunk titkaiba, s tanultam is tőle egyet-mást, ha épp hajlandó volt tanítani (ami ritkán fordult elő). Mindig azt kutatta, mindenekelőtt arról kérdezősködött, hogyan folyt le a Nagy Csata Dagorladon, nem sokkal Gondor alapítása után, amikor Őt, akit nem nevezünk a nevén, trónjáról letaszították. S mohón érdekelte minden Isildurról, bár róla igazán keveset mondhattunk, hiszen élete végéről nem tudtunk semmi bizonyosat.
Faramir hangja most suttogásra halkult: – De annyit azért megtudtam, vagy megsejtettem, s azóta is titokként őrzöm a szívemben; Isildur kiragadott valamit a Megnevezhetetlen kezéből, mielőtt Gondorból elment volna, hogy halandó emberek közt soha többé ne legyen látható. S úgy vélem, itt a válasz Mithrandir kérdéseire. De akkor úgy rémlett, ez olyasmi, ami csak az ősi hagyomány kutatóját érdekelheti. Még akkor se jutott eszembe, hogy ez netán Isildur Végzetével azonos, mikor álmunk rejtett értelmű szavait próbáltuk megfejteni. Mert az egyetlen történet szerint, amit ismerünk, s aminél Mithrandir se mondott soha többet, Isilduron rajtaütöttek, s ork-nyílnak esett áldozatul.
– Hogy mi az igazság erről a Valamiről, azt még csak nem is sejtem: de bizonyára hatalmat és veszedelmet hozó hagyaték. Tán hatalmas fegyver, amit a Fekete Úr agyalt ki. Ha olyasmi, ami előnyt ád a csatában, nagyon is elhiszem, hogy a büszke és rettenthetetlen, de gyakran meggondolatlan Boromir, aki annyira vágyott Minas Tirith győzelmére, s azzal együtt önmaga dicsőségére, megkívánta, s nem tudott a csábításnak ellenállni. Nagy baj, hogy ő kapta ezt a megbízatást! Atyám és a vének engem kellett volna hogy válasszanak, de ő, mert ő volt az idősebb és keményebb (ami igaz is), s mert nem volt hajlandó itthon maradni, kiverekedte magának.
– De most már ne félj! Akkor se venném el ezt a valamit, ha itt heverne az országúton. Még akkor se, ha Minas Tirithet romlás fenyegetné, s csak én menthetném meg, így, a Fekete Úr fegyverével, a város javára és a magam dicsőségére. Nem, nem vágyom ilyen diadalra, Drogó fia Frodó!
– A Tanács sem – mondta Frodó. – És én sem. Bár semmi közöm ne lenne efféle ügyekhez.
– A magam részéről – folytatta Faramir –, szívesen látnám, ha a Fehér Fa megint ott virágoznék a királyok udvarában, az Ezüst Korona visszatérne és Minas Tirith békességben élne: ha Minas Anor megint olyan lenne, mint régen, csupa fény, magas és ép, gyönyörű, mint királynő a királynők közt; nem rabszolgák úrnője, nem, még készséges rabszolgák jóságos úrnője sem. Ha kell, legyen háború, amíg az életünket védjük a pusztítótól, aki elemésztene mindent; de én a fényes kardot nem azért szeretem, mert éles, a nyílvesszőt, mert gyors, a harcost, mert diadalmas. Én mindezt csak azért szeretem, amit véd: Númenor embereinek városáért; s a várost az emlékeiért, szépségéért akarom szeretni. S nem azért, mert félik, hacsak úgy nem, ahogy az ember a vének és bölcsek méltóságát féli.
– Így hát ne félj tőlem! Nem kérlek, hogy mondj el többet. Még csak arra sem, hogy mondd meg: közelebb járok-e most az igazsághoz. De ha megbízol bennem, lehet, hogy tanáccsal szolgálhatok a mostani nehéz helyzetedben, akármi légyen az – igen, és talán segítséggel is.
Frodó nem felelt. Már majdnemhogy erőt vett rajta a vágy, hogy tanácsot kérjen és segítséget, s hogy ennek a komoly ifjúnak, akinek a szavait oly bölcsnek és tisztességesnek érezte, elmondjon mindent, ami a szívét nyomja. De valami mégis visszatartotta. Szíve elnehezült a félelemtől és a szomorúságtól: ha valóban csak ő meg Samu maradtak meg a Kilenc Útonjáróból, ami valószínű, akkor küldetése titkának ő az egyetlen birtokosa. Még a meg nem érdemelt bizalmatlanság is jobb, mint az elsietett beszéd. S Boromir emléke, az a félelmes változás, amit a Gyűrű idézett elő benne, azon nyomban feltámadt, ha ránézett Faramirra, vagy hallotta a hangját: ha mások voltak is, mégis nagyon hasonlók.
Némán rótták az utat egy darabig, mint a szürke-zöld árnyak haladtak el a vén fák alatt, s a léptük nesztelen volt; fölöttük madarak énekeltek, s napfény csillogott Ithilia örökzöld fáinak fényes lombkoronáján.
Samu nem vett részt a beszélgetésben, bár odafigyelt rá: közben éles hobbit-fülével az erdő halk neszeire is fülelt. Azt megjegyezte, hogy a beszélgetés során egyetlen egyszer sem merült fel Gollam neve. Örült neki, bár úgy érezte, túlzott remény, hogy soha nem fogja hallani többé. Arra is hamarosan ráébredt, hogy bár magukban vannak, sok ember veszi körül őket; nemcsak Damrod és Mablung suhant árnyékba be, árnyékból ki, hanem mások is, jobbról-balról, mind gyorsan és nesztelenül tartott a találkahely felé.
Egyszer, amint hirtelen visszasandított, mintha a bőre viszketése elárulta volna, hogy hátulról figyelik, úgy vélte, sötét kis alakot lát, amint épp besurran egy fatörzs mögé. Már-már kinyitotta a száját, hogy megszólaljon, de becsukta megint. – Nem vagyok biztos benne – mondta magában –, s ugyan miért juttatnám eszükbe a vén csibészt, ha egyszer megfeledkeztek róla? Bár én tudnám elfelejteni!
Csak mentek, mentek, amíg az erdő gyérülni nem kezdett, s a hegy meredekebb lett. Itt megint elkanyarodtak, most jobbra, s rövidesen egy keskeny és köves medrű kis folyóhoz értek; ez ugyanaz a csermely volt, amely magasan fölöttük a kerek kis tóba csurgott, de itt már sebes hegyipatakká nőtt, s kőről kőre szökkenve futott mélyen bevágott ágyában a fölébe lógó puszpáng és magyalágak alatt. Nyugatra tekintve, a gyöngyház fényű párán át odalent alföldet, tágas réteket láttak, s a távolban, a lenyugvó nap fényében, meg-megcsillant a széles Anduin.
– Sajnos, megérkeztünk. S most kénytelen leszek udvariatlanságot elkövetni. Remélem, megbocsátjátok annak, aki az udvariasságot mind ez ideig a parancsok elibe helyezte, és sem meg nem ölt, sem meg nem kötözött titeket. De a parancs az, hogy senki idegen, még rohani fegyvertárs sem láthatja az ösvényt, amin mi nyitott szemmel megyünk végig. Kénytelen vagyok hát bekötni a szemeteket.
– Tedd – mondta Frodó. – Szükségből még a tündék is így cselekedtek, s bekötött szemmel léptük át a gyönyörű Lothlórien határát. Gimli, a törp, rossz néven vette, de mi hobbitok tűrtük.
– Ahova most vezetlek, nem olyan szép hely – mondta Faramir. – De örülök, hogy önként beleegyeztek, s nem kell, hogy kényszerítselek rá.
Halkan szólt valamit, Mablung és Damrod azonnal kilépett a fák közül, s odament hozzá. – Kössétek be a vendégeink szemét – utasította őket Faramir. – Biztonságosan, de úgy, hogy ne fájjon. A kezüket nem kell hátrakötni. Szavukat adják, hogy nem leskelődnek. Megbízhatunk bennük, hogy maguktól behunyják a szemüket, de ha a láb megbotlik, a szem is pislant. Úgy vezessétek őket, hogy ne botoljanak el.
A két testőr bekötötte a két hobbit szemét zöld kendővel, s majd a szájukig a fejükbe húzták a csuklyát; majd egyiket az egyik, másikat a másik sietve kézen fogta, és elindult vele. Samu és Frodó mindössze annyit tudott meg az utolsó mérföldekről, amennyit a sötétben érzékelt. Kis idő múlva érezték, hogy meredeken lejtő ösvényen járnak; ez hamarosan úgy elkeskenyedett, hogy csak libasorban fértek el rajta, s a válluk kétoldalt a kőfalat súrolta; őreik hátulról irányították őket, kemény kézzel fogták a vállukat. Olykor-olykor görgeteges talajhoz értek, ilyenkor fölkapták őket, majd később megint letették. Mindvégig vízcsobogást hallottak jobb felől, s az egyre hangosabb lett. Végre megálltak. Mablung és Damrod gyorsan, többször is körbeforgatta őket, s ők teljesen elveszítették az irányérzéküket. Egy darabig fölfelé kapaszkodtak: itt hűvösebb volt, s a patak nesze is elhalkult. Azután megint fölkapták őket, s csak vitték, lefelé, lefelé, sok-sok lépcsőn, majd befordultak valahová. Nemsokára megint meghallották a vizet, most haragosan zúgott és csobogott. Úgy érezték, ott csobog körülöttük mindenütt, s finom permet érte a kezüket, arcukat. Végre megint talpra állították őket. Megálltak egy pillanatra, s szinte féltek így, bekötött szemmel, nem tudván, hol vannak. Mindenki hallgatott.
Majd közvetlenül mögöttük megszólalt Faramir: – Vegyétek le a szemükről a kendőt! – mondta. Levették, csuklyájukat hátrahúzták, s ők pillogtak és tátogtak.
Csiszolt, nedves kőpadlón álltak, szinte azt lehetne mondani, egy sötéten ásító, durván faragott kőkapu küszöbén. De előttük áttetsző vízfátyol csüngött, oly közel, hogy Frodó, ha kinyújtja a karját, elérhette volna. A lenyugvó nap ferde sugarai hátulról csaptak le rá, s a vörös fény számtalan, változó színekben sziporkázó fénysugárra hullt szét. Olyan volt, mintha valami tünde-torony ablakában állnának, amelyet felfűzött ezüst–, arany–, rubin–, zafír- és ametisztgyöngyök függönye takar, s minden egyes gyöngyszem soha ki nem alvó fényben ég.
– A jó szerencse épp jókor vezérelt ide, hogy a türelmetekért valami jutalmat is kapjatok – mondta Faramir. – Ez a Napnyugta Ablaka, a Henneth Annun, a források völgye, Ithilia valamennyi vízesése közül a legszebb. Nem sok idegen látta eddig. Nincs királyi csarnok, mely fölérne vele. Lépjetek be, és lássátok!
Alighogy ezt kimondta, alászállt a nap, s a vízfüggöny tüze kilobbant. Megfordultak, s bementek az alacsony sziklabolt alatt. Egy sziklabarlangban lelték magukat; a helyiség tágas volt és nyers, teteje egyenetlen. Alig néhány fáklya égett s vetett halovány fényt a csillogó falakra. Már voltak bent emberek. Mások meg most érkeztek, kettesével, hármasával, egy sötét és keskeny ajtón, oldalt. Mikor a szemük hozzászokott a homályhoz, a hobbitok látták, hogy az üreg sokkal nagyobb, mint hitték, s rengeteg fegyver, élelem van benne fölhalmozva.
– Nos, ez a mi menedékünk – mondta Faramir. Nem valami kényelmes, de itt békességben tölthetitek az éjszakát. Legalább száraz, s van mit enni, még ha tűzhely nincs is benne. Valamikor rég a víz keresztülfolyt a barlangon, de sodrát följebb, a vízmosásba térítették a régi mesterek, s így a vízesés most kétszer olyan magasról zuhog le. Egy kivételével a barlangba vezető valamennyi nyílást elzárták vagy vízzel, vagy másként. Kijárat csak kettő van az egyik, ahol titeket bekötött szemmel behoztunk, a másik az ablakfüggönyön át egy mély medencébe, amely kőkésekkel van kirakva. Akkor hát pihenjetek, amíg az estebéd elkészül.
A hobbitokat a sarokba vezették, s egy alacsony ágyhozinvitálták, hogy ha kedvük tartja, dőljenek le. Közben az emberek a barlangban tettek-vettek, tervszerűen és gyorsan. Könnyű asztallapokat akasztottak le a falról, lábakra helyezték és megterítették. Az edény egyszerű volt, javarészt dísztelen, de jó és szép munka: lapos és mély tányérok, tálak, mázas cserépből vagy simára, fényesre esztergált puszpángfából. Itt-ott egy-egy csiszolt bronzkupa vagy csésze; csak a kapitány széke elé került egyszerű ezüstserleg, a legbelső asztal közepére.
Faramir körbejárt az emberek között, s halkan kikérdezte őket, aki bejött, mindet. Némelyek az ellenség üldözéséből tértek vissza; mások, akik legkésőbb érkeztek, felderítőként maradtak hátra, az út közelében. A délről jötteket szétkergették, de hogy a hatalmas műmakkal mi lett, azt senki sem tudta. Semmiféle ellenséges mozgást nem észleltek; még egy ork-kém se került közel s távol.
– Nem láttál, nem hallottál semmit, Anborn? – kérdezte Faramir az utolsónak érkezettet.
– Nem, uram, semmit – felelt az ember. – Orkot legalábbis nem. De láttam, vagy azt hiszem, hogy láttam valami fura kis izét. Már nagyon sötétedett, s ilyenkor az ember szeme mindent nagyobbnak mutat. Lehet hát, hogy nem volt nagyobb, mint egy mókus. – Samu a fülét hegyezte. – S ha igen, fekete mókus volt, és farkatlan. Mint az árnyék a földön, iszkolt egy fatörzs mögé, mikor a közelébe értem; fürgén menekült, akár a mókus. Azt mondtad, ne öljünk vadat szükségtelenül, ez meg nem látszott másnak, így hát nem is próbáltam lenyilazni. Különben is sötét volt hozzá, hogy megcélozzam, és ez a jószág pillanatok alatt bemenekült a lombok sűrűjébe. De ott maradtam egy darabig, mert furcsának találtam a dolgot, aztán jöttem, sietve. Azt hiszem, rám sziszegett fentről, mikor befordultam. Valami nagy mókusféle lehet. Lehet, hogy a Megnevezetlen árnyékából a Bakacsinerdő állatai vándorolnak át a mi erdeinkbe. Ott, azt mondják, vannak fekete mókusok.
– Lehet – mondta Faramir –, de ha úgy van, akkor ez baljós előjel. Semmi szükségünk bakacsinerdei menekültekre Ithiliában. – Samu mintha úgy látta volna, hogy miközben ezt kimondja, a szeme sarkából a hobbitokra pislant; de nem szólt semmit. Ő is, Frodó is a hátán hevert, nézte a fáklyafényt, az emberek meg járkáltak s halkan beszélgettek. Majd Frodót váratlanul elnyomta az álom.
Samu küszködött magával, hol így érvelt, hol úgy. Lehet, hogy rendes ember – gondolta –, de lehet, hogy nem. A szép szó csúf szívet is rejthet. – Ásított. – Egy hétig tudnék aludni, és rám is férne. S ugyan mit tehetek, egymagam, ezek közt a nagydarab emberek közt, ha ébren maradok? Semmit, Csavardi Samu; de akkor is ébren kell maradnod. – Valahogy sikerült is neki. A világosság a barlang bejáratában elhalványult, eltompult a vízesés ezüst szürkéje is, és beleveszett a mind sűrűbb homályba. De a víz nesze nem szűnt meg, sosem változott, sem este, sem éjjel. Álomról mormolt és suttogott. Samu megdörgölte öklével a szemét.
Most még több fáklya égett. Csapra ütöttek egy kis hordó bort. Élelmiszeres hordókat nyitottak fel. Emberek vizet hordtak a vízesésről. Többen a kezüket mosták a medencében. Nagy réztálat és fehér kendőt hoztak Faramirnak, s ő is kezet mosott.
– Ébresszétek fel a vendégeinket – mondta –, és vigyetek nekik vizet. Ideje vacsoráznunk.
Frodó felült, ásított és nyújtózkodott. Samu, aki nem szokta meg, hogy kiszolgálják, csodálkozva nézett föl a szálas emberre, aki meghajolt előtte, és elébe tartotta a vizestálat.
– Tedd már le a földre, uram, ha nincs ellenedre kérte. – Úgy neked is, nekem is könnyebb. – Majd az emberek nagy derültségére belemártotta a fejét a hideg vízbe, és megmosta a nyakát és a fülét is.
– Tifelétek az a szokás, hogy az ember fejet mos vacsora előtt? – kérdezte a katona, aki a hobbitokat kiszolgálta.
– Nem; reggeli előtt szoktunk – mondta Samu. – De alvás híján olyan a hideg víz a nyakon, mint fonnyadt salátán az eső. No lám! Most már kibírom ébren, amíg a vacsorát végigeszem.
Odavezették őket Faramir széke mellé; két prémekkel letakart hordót állítottak oda nekik, épp annyival magasabbat az emberek lócájánál, hogy kényelmesen fölérjék az asztalt. Mielőtt nekiláttak volna, Faramir és az emberei fölálltak, s egy percre néma csöndben nyugat felé fordultak. Faramir intett Frodónak és Samunak, hogy kövessék a példát.
– Mi így szoktuk – mondta, mikor leültek –, ilyenkor az egykori Númenor földje felé tekintünk, s azon túl a mai Tündehon felé, s azon is túl, arrafelé, ami örökkévaló. Tifelétek nem él ez a szokás?
– Nem – felelte Frodó, és furcsamód faragatlannak és neveletlennek érezte magát. – De ha vendégségben vagyunk, meghajlunk a házigazda előtt, s ha ettünk, fölállunk, és megköszönjük a vendéglátást.
– Mi is – mondta Faramir.
Annyi úton töltött idő és táborozás, a vadon magánya után a hobbitok az estebédet valóságos lakomának érezték; a hűvös és illatos, halványsárga bort, vajas kenyeret, a sózott húsokat és aszalt gyümölcsöt, a jó vörös sajtot, tiszta kézzel, tiszta késsel, tányérról. Se Samu, se Frodó nem mondott nemet semmire, amivel kínálták, mindenből vett másodszor, sőt harmadszor is. A bor melegen keringett a vérükben, fáradt végtagjaikban, boldogok voltak, és könnyű volt a szívük, mint egyszer sem, amióta Lórien földjét odahagyták.
A vacsora végeztével Faramir egy benyílóba vezette őket a barlang végében, ami részben el volt függönyözve; egy széket, s két kisszéket hoztak. Kis cserépmécses világított egy falmélyedésben.
– Gondolom, hamarosan aludni vágytok – mondta Faramir –, különösen a jó Csavardi Samu, aki egy szemhunyást nem aludt vacsora előtt, hogy azért-e, mert attól félt, hogy kicsorbul az éhe éle, vagy mert tőlem, nem tudom. De evés után rögtön lefeküdni nem egészséges, annak megvan a böjtje. Beszélgessünk hát egy kicsit. Bizonyára sok minden elmesélnivalótok akad az útról Völgyzugolyból idáig. S talán ti is szeretnétek megtudni egyet s mást mirólunk, és a földről, ahol most vagytok. Meséljetek hát Boromirról, a bátyámról, az öreg Mithrandirról és Lothlórien gyönyörű népéről.
Frodónak kiment az álom a szeméből, és szívesen beszélt. S bár az evéstől, ivástól feloldódott, az óvatosságról mégsem feledkezett meg. Samu rendesen csak bólogatott és hümmögött, ám amikor Frodó belemelegedett, már nem elégedett meg azzal, amivel kezdetben, hogy csak hallgatja, hanem felfelkiáltott, helyeslése jeléül.
Frodó sok mindent elmondott, de gondosan kerülte a Társaság küldetésének, a Gyűrűnek a dolgát, inkább azt színezte ki, milyen vitézül viselkedett Boromir a kalandjaik során, a farkasokkal szemben, Caradhras alatt, a hóban, a Mória bányáiban, ahol Gandalf elesett. Faramirt mélyen meghatotta a hídon vívott harc története.
– Boromirt, gondolom, nagyon bosszantotta, hogy meg kellett futamodnia az orkok – mondta –, vagyis hogy az elől a balrog elől, ahogy ti hívjátok... még akkor is, ha ő volt az utolsó, aki visszavonult.
– Ő – mondta Frodó. – De Aragorn volt kénytelen átvenni a vezetést. Gandalf halála után már csak ő ismerte közülünk az utat. Ha nincsenek köztünk ilyen magunkfajta, védelemre szoruló, köznapibb népek, nem hiszem, hogy akár ő, akár Boromir elmenekül.
– Talán jobb is lett volna, ha Boromir ott esik el Mithrandirral – mondta Faramir –, s nem megy tovább a végzete elébe, ami ott várt rá a Rauros fölött.
– Talán – hagyta rá Frodó. – De mondj valamit a ti sorsotokról is – tért át ismét más témára. – Szeretnénk többet tudni Minas Tirithről és Osgiliathról, s a mindent túlélő Minas Ithilről. Mi reményt fűz hosszú háborútokhoz a város?
– Hogy mi reményt? – gondolkodott el Faramir. Már rég feladtuk a reményt. Elendil kardja, ha valóban visszatér, tán új tüzet gyújt bennünk, de nem hiszem, hogy többet tehetne, mint hogy elhalasztja a végzetes napot, hacsak nem érkezik más váratlan segítség is, a tündéktől vagy emberektől. Mert az ellenség gyarapodik, mi fogyatkozunk. Hanyatló nép vagyunk, tavasztalan ősz.
Númenor emberei messze, s hosszan a tengerpart mentén telepedtek le, a Nagy Haza partközeli tájain, de nagyobbrészt ostobaságokra és gonoszságra adták a fejüket. Sokan hódoltak a Sötétségnek is, a fekete művészeteknek; némelyikük teljesen ellustult, mások meg egymás közt háborúztak, mígnem elgyöngülvén le nem győzték őket a vademberek.
Nem azt mondom, hogy Gondorban sosem hódoltak a gonosz művészeteknek, vagy hogy a Névtelent soha nem emlegették ott tisztelettel; de az ősi bölcsesség és szépség sokáig élt, sőt, rejtve még mais ellenáll, él Szépséges Elendil fiainak birodalmában. De Gondor mégiscsak maga idézte elő önnön hanyatlását, mert lassan-lassan elöregedett, s mert azt hitte, az Ellenség, aki csak száműzetésben volt, de nem pusztult el, alszik.
– A halál örökké ott lebegett fölöttünk, mert a númenoriak, mint régi birodalmukban, amit ugyanígy veszítettek el, most is soha nem változó és véget nem érő életre áhítoztak. A királyok pompásabb sírokat építettek, mint palotákat, s büszkébben számlálták elő a tekercsekről őseik nevét, mint a fiaikét. Gyermektelen urak üldögéltek ódon termeikben, s törték a fejüket címertani kérdéseken; titkos kamrákban aszott emberek kotyvasztottak életelixírt, vagy faggatták magas tornyokban a csillagokat. S a királynak, aki Anárion utolsó sarja volt, nem született utóda.
– De a helytartók bölcsebbek voltak és szerencsésebbek. Bölcsebbek, mert népük hadseregét a tengerpart keményebb fiaiból és Ered Nimrais edzett hegyilakóiból toborozták. S békét kötöttek Észak büszke népeivel, akik mindaddig gyakran támadtak ránk; ezekkel a szilaj és vitéz emberekkel, akik távolról a rokonaink is.
– Így kerülhetett sor rá, hogy a tizenkettedik helytartó, Círion idején (apám a huszonhatodik) segítségünkre lovagoltak, és Celebrant széles mezején megsemmisítették ellenségeinket, akik északi tartományainkat megszállva tartották. Ezek a rohirok, mi úgy hívjuk őket, a lovasurak, s mi hálából átengedtük nekik Celenardhon rétjeit, amit azóta Rohannak neveznek; mert ezt a tartományt időtlen idők óta gyéren lakták. S ők így szövetségeseinkké váltak, és mindig is hívek voltak hozzánk, segítettek a szükség idején, őrizték északra vivő útjainkat és Rohan Kapuját.
– Hagyományainkból és szokásainkból átvettek anynyit, amennyi tetszett nekik, s uraik, ha kell, beszélik a nyelvünket is; de nagyobbrészt megőrizték atyáik életmódját, s egymás közt a maguk északi nyelvén beszélnek. Mi szeretjük őket: szálas férfiak és sudár asszonyok, vitézek, hajuk, mint az arany, szemük csillog, erősek; az emberek fiatalkorát, az Óidőket juttatják eszünkbe. Hagyományaink ismerői állítják is, hogy ez a vonzalom régi keletű, hogy ők is az Ember Három Házából származnak, mint a númenoriak eleje; tán nem az Aranyhajú Hadortól, a Tündebaráttól, hanem valamelyik fiától vagy rokonától, aki ellentmondott a hívásnak, s nem hajózott át a Tengeren nyugatra.
– Mert a mi hagyományunk így osztályozza az embereket: vannak a nagyok – ezek voltak a númenoriak –, vannak a közbülső népek, az Alkony emberei, ilyenek a rohirok és változatlanul északon élő rokonaink; s végül, a sötétség emberei.
– Nos, ha a rohirok bizonyos vonatkozásban hozzánk nőttek, ha a mesterségek, a viselkedés dolgában fejlődtek, mi is hozzájuk hasonultunk, s többé már aligha tarthatunk igényt a nagy jelzőre. Közbülső emberekké lettünk, az Alkony népévé, amely még másra is emlékszik. Mert akárcsak a rohirok, most mi is kedveljük a háborút, s önmagáért való játéknak, célnak és érdemnek tekintjük a vitézséget; s még ha fönntartjuk is, hogy a harcosnak máshoz is kell értenie, mint a fegyverforgatás és az ölés művészetéhez, a harcost többre becsüljük, mint bármi más szakma mesterét. Ilyen ember volt Boromir is: rettenthetetlen, s mint ilyen, Gondor legnagyobb embere. S valóban igen vitéz: időtlen idők óta Minas Tirith trónjának egyetlen örököse sem volt olyan kemény a fáradalmak közt, oly merész a harcban, és senki sem fújt szebb dallamot a Kürtön. – Faramir fölsóhajtott, s egy pillanatra elhallgatott.
– A tündékről alig szóltál valamit, uram – szólalt meg Samu, minden bátorságát összeszedve. Észrevette, hogy Faramir tisztelettel emlegeti a tündéket, s ezzel jobban kivívta Samu megbecsülését, jobban elcsitította gyanúját, mint akár az udvariasságával, akár az étellel-itallal.
– Valóban nem, Csavardi mester – mondta Faramir –, mert nem vagyok járatos a tünde-hagyományban. S ezzel olyasmire tapintottál rá, amiben szintén megváltoztunk, amióta elveszítettük Númenort és ismét Középföldére szorultunk. Mert ahogy bizonyára tudjátok, ha Mithrandir volt az útitársatok s beszéltetek Elronddal, az edánok, a númenoriak atyái, a tündék oldalán harcoltak az első háborúkban, s tőlük kapták jutalmul tengermosta szigetkirályságukat, Tündehontól látótávolságnyira. De a középföldi emberek és a tündék a Sötétség napjaiban, az Ellenség praktikái következtében elidegenedtek egymástól, s ehhez hozzájárult az is, hogy a két nép, ahogy tovább haladt a maga más-más útján, lassan-lassan megváltozott. Az emberek manapság félnek a tündéktől, nem bíznak bennük, pedig alig ismerik őket. S mi gondoriak egyre inkább olyanok leszünk, mint a többi ember, mint a rohirok; hiszen még ők, a Fekete Úrellenségei is, ódzkodnak a tündéktől, s rettegve beszélnek az Aranyerdőről.
– Köztünk is akadnak néhányan, akiknek véletlenségből volt már dolguk tündékkel, de ha valakinek nagy ritkán kedve kerekedik, hogy titokban Lórienbe menjen, az nemigen tér vissza. Én nem tartozom közibük. Mert úgy érzem, veszélyes, ha egy halandó szándékosan keresi föl az Ónépet. De titeket irigyellek, hogy beszéltetek a Fehér Úrnővel.
– Lórien Úrnőjével! Galadriellel! – kiáltotta Samu. Látnod kéne őt, igazán látnod, uram. Én csak egy hobbit vagyok, s odahaza, tudod, kertészkedés a mesterségem, így hát a költészethez nem sokat értek... magam nem művelem: hébe-hóba egy-egy tréfás rigmust, tudod, de igazi verset nem írok... így hát kimondani sem tudom, hogy mire gondolok. Mert meg kéne énekelni. Az volna az igazi, ha most itt lenne a Vándor, azazhogy Aragorn, vagy ami azt illeti, az öreg Bilbó úr. Bárcsak tudnék éneket zengeni róla! Gyönyörű, uram! Elbűvölő! Néha olyan, mint egy sudár, virágba borult fa, néha meg mint a fehér liliom, kicsi és karcsú. Kemény, mint a gyémánt, lágy, mint a holdfény. Forró, mint a napsugár, hideg, mint a fagyos csillagok. Büszke és távoli, mint a havasok, vidám, mint bárki leányzó, akit valaha is láttam tavaszon, hajában százszorszéppel. De hát ez mind semmi, a közelében sem járok a célnak.
– Akkor igazán csodaszép lehet – mondta Faramir. – Veszedelmesen szép.
– Én nem tudom, mi az, hogy veszedelmes – mondta Samu. – Azt hiszem, az emberek magukban hordják a veszedelmet, úgy viszik Lothlórienbe, s mert odavitték, hát ott veszedelmet lelnek. De lehet, hogy azért tartják őt veszedelmesnek, mert olyan erős. Az ember, igen, léket kaphat rajta, mint a hajó a sziklán, vagy belefulladhat, mint hobbit a folyóba. De azért mégsem a sziklát vagy a folyót kell okolni. Itt van például Boro... – Benne rekedt a szó, és elvörösödött.
– Szóval? Itt van például Boromir? Ugye ezt akartad mondani? – kérdezte Faramir. – Mondd csak ki. Ő is magában hordta a veszedelmet?
– Úgy van, uram, ha nem haragszol. Ha szabad azt mondanom, még egy olyan kitűnő ember is, mint Boromir volt. De hát te úgyis nyomon vagy. Nos, én mindvégig szemmel tartottam Boromirt, és odafigyeltem a szavaira, amióta Völgyzugolyból elindultunk... a gazdámra vigyáztam, gondolom, érted, nem kívántam én Boromirnak semmi rosszat... s szerintem nem Lórienben vált világossá benne, amit én már korábban is sejtettem, hogy tulajdonképpen mit akar. Attól a pillanattól kezdve, hogy először látta: az Ellenség Gyűrűjét akarta!
– Samu! – kiáltotta döbbenten Frodó. Mélyen a gondolataiba merült, egy darabig nem figyelt oda; most hirtelen riadt fel és későn.
– Jaj nekem! – mondta Samu falfehéren, majd mélyen elvörösödött. – Már megint kitettem magamért. “Ha még egyszer ki mered nyitni azt az éktelen nagy szádat, én biz’ isten belegyalogolok!“ – szokta mondogatni az öregem, s milyen igaza volt! Jaj nekem, jaj nekem!
– Ide hallgass uram! – Megfordult, s minden bátorságát összeszedve Faramir szemébe nézett. – Ne élj vissza azzal, hogy a gazdámnak bolond a szolgája. Te olyan szépen beszéltél tündékről meg minden másról, hogy teljesen levettél a lábamról. De amilyen a tett, olyan a szó. Most megmutathatod, milyen ember vagy.
– No lám – mondta Faramir lassan, nagyon halkan, és különös mosollyal. – Tehát itt a titok nyitja. Az Egy Gyűrű az, amiről azt hitték, hogy már nem létezik. És Boromir erőszakkal próbálta megszerezni? És ti elfutottatok? És futottatok, futottatok... amíg csak bele nem futottatok az én karjaimba! És most itt vagyunk a vadonban: két félszerzet, egy seregnyi ember, aki a parancsomra vár, és a Gyűrűk Gyűrűje. Ezt nevezem én szerencsének. Itt a nagy alkalom, hogy Faramir, Gondor kapitánya megmutassa, milyen ember! Ha! – Fölállt, kihúzta magát, szürke szeme megcsillant.
Frodó és Samu fölpattant a kisszékből, s váll váll mellett nekivetette a hátát a falnak. Kezük a kardjuk markolatán. Csönd volt. A barlangban valamennyi ember elhallgatott, és csodálkozva nézte őket. De Faramir visszaült, halkan elnevette magát, majd elkomolyodott.
– Szegény Boromir! – mondta. – Ez keserves próba lehetett. Ti távoli országból jött idegen vándorok, akik magatokra vettétek az emberek veszedelmét, most ugyancsak bánatossá tettetek. De még annyira se ismeritek az embert, mint én a félszerzetet. Mi, Gondor emberei, álljuk a szavunkat. Az megesik, hogy kérkedünk, de álljuk, amit mondtunk, akár a halálunk árán is. Akkor se venném fel, ha itt heverne az országúton, azt mondtam. Még ha olyan ember lennék is, aki megkívánja, s még ha nem tudtam is pontosan, mi az, amikor kimondtam, akkor is eskünek tekinteném a szavamat, amely holtig köt.
– De nem vagyok olyan ember. Elég bölcs vagyok, hogy tudjam, vannak olyan veszedelmek, amelyektől az embernek menekülnie kell. Üljetek békén! És vigasztalódj, Csavardi! Ha úgy látszik is, hogy a nyelved botlott, tekintsd ezt a sors művének. Nemcsak hűséges vagy, de okos is, és a szíved messzebbre lát, mint a szemed. Mert bármilyen különösnek tetszik, ezt nyugodtan közölhetted velem. Talán még segíteni is tudok a gazdádnak, akit anynyira szeretsz. Igyekszem a javára lenni, amennyire a hatalmamban áll. Így hát vigasztalódj. De ennek a Valaminek a nevét ki ne ejtsd többé. Egyszer elég volt.
A hobbitok visszaültek, és mélyen hallgattak. Az emberek visszatértek a poharukhoz, tovább szőtték a szót, azt hitték, a kapitányuk megtréfálta egy kicsit a vendégeket, vagy mi, ezzel kész.
– Nos, Frodó, végre megértjük egymást – törte meg a csendet Faramir. – Ha ezt a Valamit vonakodva, mások kérésére vetted magadhoz, akkor szánlak és tisztellek érte. S csodállak is, hogy elrejtve őrzöd és nem használod. Számomra ti új nép vagytok és valami más világ. A ti fajtátok mind ilyen? Akkor a földetek bizonyára a békesség és a megelégedés birodalma, s a kertészeket nagy tisztelet övezi.
– Hát ott se megy épp minden jól – mondta Frodó –, de a kertészeket valóban megbecsülik.
– De, gondolom, még ők is elfáradnak a kertjeikben, mire a világunk napja alatt minden dolgukkal végeznek. S ti távol vagytok hazulról, és megviselt az út. Már holnapra jár az idő. Aludjatok hát mindketten békességben, ha tudtok. Ne féljetek! Se látni, se megérinteni nem akarom, sőt még tudni se akarok róla többet, mint amennyit tudok (s ez bőven elég), nehogy orvul rám támadjon a veszedelem, s rosszabbul álljam meg a próbát, mint Drogó fia Frodó. Most pihenjetek le, csak azt mondjátok meg (ha akarjátok), hogy merre szeretnétek továbbindulni, s mihez akartok kezdeni? Mert nekem őrködnöm kell, várnom és gondolkodnom. Késő van. S reggel nektek is, nekünk is tovább kell mennünk, sietve, amerre a sorsunk rendeli.
Most, hogy a félelme elmúlt, Frodó érezte, hogy egész testében reszket. Mint a felhő, borult rá nagy-nagy fáradtsága. Képtelen volt tovább alakoskodni, ellenállni.
– Szeretnék valami utat találni Mordorba – mondta erőtlenül. – Gorgorothba készülök. Meg kell találnom a Tűz Hegyét, s bele kell dobnom ezt a Valamit a Végzet-szakadékba. Gandalf akarta így. De nem hiszem, hogy valaha is odaérnék.
Faramir egy pillanatig csodálkozva és komolyan bámult rá. Majd látta, hogy Frodó megtántorodik, elkapta, gyöngéden fölemelte, odavitte az ágyához, lefektette, és melegen betakarta. Frodót abban a pillanatban elnyomta az álom.
Ágya mellé egy másik ágyat is állítottak, a szolgájának. Samu egy pillanatig habozott, majd mélyen meghajolt. – Jó éjt, kapitány uram – mondta. – Megálltad a próbát.
– Valóban? – mondta Faramir.
– Igen, uram: megmutattad, milyen ember vagy: nagyszerű.
Faramir elmosolyodott. – Cserfes szolga vagy, Csavardi mester. De mindegy: a dicséretre méltó dicsérete a legnagyobb jutalom. De igazán nincs miért dicsérned. Se vágyat, se csábítást nem éreztem, hogy mást tegyek, mint amit tettem.
– Ó, uram – mondta Samu –, te azt mondod, a gazdámban van valami tündés; s ez jó is, igaz is. Én meg azt mondom: benned van valami, ami engem... igen, igen... Gandalfra, a mágusra emlékeztet.
– Talán – mondta Faramir. – Lehet, hogy Númenor múltba tűnt szellemét érzed. Jó éjt!
6. fejezet

A tiltott tó

Frodó arra ébredt, hogy Faramir föléje hajol. Egy pillanatra erőt vett rajta a régi félelem, felült, és önkéntelenül összegörbedt.
– Nincs mitől félned – mondta Faramir. – Már reggel van? – ásított Frodó.
– Még nincs, de végére jár az éjszaka, s mindjárt lenyugszik a telehold. Nem jönnél megnézni? S van még valami más is, amiben a tanácsodat kérném. Elnézést, hogy fölvertelek, de gyere.
– Megyek – mondta Frodó. Ahogy ledobta magáról a meleg takarót és az állatbőröket, didergett egy kicsit. Hidegnek érezte a fűtetlen barlangot. A némaságban hangos volt a vízcsobogás. Magára kanyarította a köpenyét, s követte Faramirt.
Samut is fölébresztette ösztönös ébersége, meglátta gazdája üres ágyát, s talpra ugrott. Majd megpillantotta a két sötét alakot, gazdáját és egy embert a kapubolt keretében, a sápadt fehér fényben. Utánuk sietett egy sor katona mellett, akik a fal tövében aludtak a szalmazsákon. Ahogy a kapun átment, látta, hogy a függöny most gyöngyökkel sziporkázó ezüst selyem; jégcsapok olvadoznak a holdvilágban. De nem állt meg, hogy megcsodálja, hanem befordult a gazdája után a barlang falába vágott ajtón.
Először egy fekete folyosón mentek végig, majd föl jó néhány nedves lépcsőfokon, s kijutottak egy szűk, sziklába vágott kis sík lépcsőpihenőre, ahova hosszú és szűk világítóaknán hullott be magasan fenn a sápadt égbolt fénye. Innét két lépcsősor ágazott el: az egyik, úgy látszott, fel a patak magas partjára, a másik meg elfordult balra.
Ők ezen indultak el. Mintha toronyba mentek volna föl, csigalépcsőn.
Végre kijutottak a barlangsötétből, és körülnéztek. Egy jókora, lapostetejű sziklán álltak, ahol se korlát, se mellvéd nem volt. Jobbjukon, keletre, a vízesés zuhogott, teraszról teraszra, majd sziklamedrében meredeken lezúdulva egy simára kivájt csatornát töltött meg habzó fekete vizével, s szinte a lábuknál bukott le a szikla szegélyén az előttük ásító semmibe. Egy ember állt ott, a szirt legszélén, és nézett lefelé.
Frodó megfordult, s a lebukó víz sima ívét nézte. Aztán felemelte a tekintetét, s elnézett a messzeségbe. A világ néma volt és hideg, mintha már hajnalodnék. Messze, keleten, a telihold szállt alá kereken és fehéren. Lent a völgyben sápadt köd derengett, ezüstös pára széles öble, alatta az Anduin fekete vize hömpölygött hidegen. Azon túl tömör sötétség, s csak itt-ott villant ki belőle hidegen, élesen, távolian, kísértetfogként az Ered Nimrais, a gondori Fehér Hegység néhány örök hó koronázta csúcsa.
Frodó ott állt egy darabig a magas sziklán, s megremegett, mert arra gondolt, hogy az éjszaka roppant sötétjében, odalent a ködtakaró alatt, vajon az utat róják, alusznak vagy éppen félholtan feküsznek régi útitársai? S őt ugyan miért hívták ide ki feledést adó álmából?
Samu mohón kereste a választ ugyanerre a kérdésre, s nem átallotta odasúgni a gazdájának, hogy egyedül csak ő hallja: – Szép kép, nem vitás, Frodó uram, de átfagy tőle az ember szíve, a csontjairól nem is szólva! Mi van itt?
Faramir mégis meghallotta, s ő felelt rá: -Holdnyugta Gondor fölött. A szép Ithil, Középföldéről távozóban, letekint a vén Mindolluin ősz fürtjeire. Ezért érdemes egy kicsit dideregni. De nem ezért hoztalak titeket ide, hogy ezt megmutassam – bár ami téged illet, Csavardi Samu, téged nem is hoztalak, te a magad éberségéért fizeted a büntetést. Egy korty bor majd kárpótol. Gyertek, nézzétek!
Odalépett a néma őr mellé a szirt szélére, s Frodó utána. Samu hátramaradt. Amúgy is bizonytalanul érezte magát a magas és nedves sziklatetőn. Faramir és Frodó letekintett. Látták, hogy messze lenn a fehér víz tajtékozva ront a mély, kerekded medencébe, majd sötéten kavarog a sziklák közt, amíg csak utat nem talál egy keskeny résen, és sisteregve, csobogva, át nem folyik egy nyugodtabb és simább mederágba. A hold még bevilágított a vízesés aljába és fénye meg-megcsillant a fodros vízen. Frodó egyszerre egy fekete kis jószágra figyelt fel az innenső parton, de amint megpillantotta, az mindjárt belevetette magát a vízbe, és eltűnt a zubogó, sistergő vízesés alatt, mint a nyíl vagy az éles kő hasítva a fekete vizet.
Fáramir az őrhöz fordult az oldalán. – Nos, mit mondasz, mi volt az, Anborn? Mókus vagy jégmadár? Vajon Bakacsinerdő tavaiban éjszaka feketék a jégmadarak?
– Akármi legyen is, de madár nem, az biztos – felelt Anborn. – Négy lába van, s úgy ugrik fejest, mint az ember: ugyancsak ért hozzá. Akkor hát micsoda? A függöny mögé igyekszik bejutni, a búvóhelyünkre? Hát mégiscsak fölfedezték? Itt az íjam és más íjászokat is állítottam, mindkét partra. Csak a parancsodat várjuk, hogy lelőjük, kapitány uram.
– Lőjük le? – fordult hirtelen Faramir Frodóhoz. Frodó egy pillanatig késett a válasszal. – Ne! – mondta. – Ne! Kérlek, hogy ne. – Samu, ha maradt volna mersze, hamarabb és hangosabban mondta volna ki, hogy: igen! – Ő nem látta, de a szavaikból sejtette, kit láttak.
– Szóval, ti tudjátok, hogy mi ez a jószág?- kérdezte Faramir. – Nos, most, hogy láttátok, talán közöljétek, hogy miért kell kímélnem. A sok közt egyetlen szót nem ejtettetek nyakigláb útitársatokról, s én békén hagytam. Hadd várjon, amíg elfogják és elibém hozzák. Elküldtem a legjobb vadászokat, de meglépett előlük, nem is látták azóta, csak Anborn, itt, tegnap este, alkonyatkor. De most súlyosabb határsértést követett el, mint amikor nyulászni ment a dombok közé: most Henneth Annűnba merészkedett be, s ezért az életével játszik. Csodálom ezt a jószágot: amilyen félénk és alattomos, épp idejön az ablakunk alá lubickolni? Azt hiszi, őrt sem állítunk egész éjjel, csak alszunk? Miért tette?
– Azt hiszem, két válasz van rá – felelte Frodó. – Az egyik, hogy keveset tud az emberekről, s bármilyen alattomos, búvóhelyetek olyan jól el van rejtve, hogy talán nem is tudja, hogy itt emberek rejtőznek. A másik, azt hiszem, hogy a sóvárgása csalta ide, ami még az óvatosságánál is erősebb.
– Csalta ide? Azt mondod? – kérdezte Faramir halkan. – Hát tud, lehetséges, hogy tud arról, amit őrzöl?
– Persze hogy tud. Maga is évekig őrizte.
– Ez? – mondta Faramir, s még a lélegzete is elállt a meglepetéstől. – Újabb meg újabb talány. Tehát azt követi?
– Lehet. Az az ő drágasága. De én most nem arról beszélek.
– Akkor mit keres?
– Halat – mondta Frodó. – Nézd!
Letekintettek a sötét tóba. Túlsó végén kis fekete fej bukkant elő, a szikla sötét árnyékából. Kurta ezüst villanás, csöpp fodrok a vízen. Kiúszott oldalra, majd a békaforma alak csodálatos fürgén kikúszott a partra. Nyomban leült, és beleharapott az ezüstös kis valamibe; az megcsillant, ahogy ő feléjük fordult: a hold utolsó sugarát most vágta el a medence sziklafalának szegélye.
Faramir halkan elnevette magát: – Halat! – mondta. – Ez nem is olyan veszedelmes vágy. Bár nem biztos: ha a Henneth Annűn medencéjében halászik, talán az életével kell fizetnie érte.
– Most nyílvégre tudom kapni – mondta Anborn. Lőjek, kapitány? A törvény szerint halál jár érte, ha magától jön ide valaki.
– Várj, Anborn – felelte Faramir. – Ez fogasabb kérdés, mint amilyennek látszik. Te mit szólsz hozzá, Frodó? Miért kíméljük?
– Ez a jószág nyomorult és éhes – mondta Frodó. – És nincsen tisztában a veszedelemmel. És Gandalf, a Mithrandir, ezért és más okból is, megtiltaná, hogy megöld. A tündéknek sem engedte. Nem tudom pontosan, miért; amit meg sejtek, azt nem mondhatom ki itt nyíltan: De ez a jószág valahogy a küldetésemhez kötődik. Amíg te ránk nem találtál és magaddal nem hoztál, ő volt a vezetőm.
– A vezetőd! – mondta Faramir. – A dolog egyre furcsább. Én sok mindent megtennék érted, de ezt nem ígérem, Frodó; hogy ezt az alattomos csavargót szabadon engedjem, hadd menjen, ahova neki tetszik, s hogy később, ha kedve tartja, csatlakozzék hozzád, vagy hogy elfogják az orkok, és kínjában mindent elmondjon nekik? Vagy meg kell ölnöm, vagy foglyul kell ejtenem. Ha nem lehet azonnal elfogni, meg kell ölni. S ugyan hogy lehetne egy ilyen síkos jószágot, aki így tud rejtőzködni, másként elfogni, mint tollas vesszővel?
– Hadd menjek le hozzá én, szép csöndesen – mondta Frodó. – Feszítsétek meg az íjaitokat, s ha nem járok sikerrel, legfeljebb engem lőttök le. Én nem fogok elszaladni.
– Akkor menj, és siess! – mondta Faramir. – Ha ezt élve megússza, akkor kutyahűséggel kell téged szolgálnia boldogtalan napjai végeztéig. Vezesd le Frodót a partra, Anborn, de halkan. Ennek orra is van, füle is. És add ide az íjadat.
Anborn dörmögött valamit, s elindult le a csigalépcsőn a lépcsőpihenőig, aztán tovább a másik lépcsőig, Frodó a nyomában, míg csak egy keskeny nyíláshoz nem értek, amit eltakartak a sűrű bokrok. Frodó nesztelenül átbújt közöttük, s ott találta magát a déli parton, a víztükör fölött. Sötét volt, a vízesés halványszürke, csak a nyugati égbolt maradék holdfényét tükrözte vissza. Nem látta Gollamot. Előrement egy kicsit. Anborn utána.
– Tovább – suttogta leheletfinoman Frodó fülébe. S jobb kéz felől ügyelj. Ha beleesel, senki sem segít rajtad, hacsak a halász barátod nem. És ne felejtsd el, íjászok vannak a közelben, ha te nem is látod őket.
Frodó előrekúszott, Gollam-módra használva a kezét, hogy az utat kitapogassa s megtámaszkodjék. A szikla itt jórészt sima volt, de síkos. Megállt és fülelt. Kezdetben nem hallott semmit, csak a vízesés szakadatlan csobogását. Majd egyszerre, nem sokkal előtte, sziszegős hangot hallott.
– Sszép halacka, halacka. Fehér Arc eltűnt, drágaszágom, végre, úgy ám. Moszt a halackát békén megehetjük. Nem, nem békén, drágaszágom; mert a Drágaszág elveszett. Mockosz hobbitok, komisz hobbitok. Elmentek ész itt hagytak, gollam. Ész a Drágaszág is velük ment. Csak szegény Szméagol maradt magára. Ninc Drágaszág. Komisz emberek, elvitték, ellopták az én Drágaszágomat. Tolvajok. Gyűlöljük őket. Hal, sszép halacka. Attól leszel erősz. Attól cillog a szemed, attól szorul össze az ujjad. Úgy ám. Fojtszd meg őket, drágaszágom, úgy ám. Ha módunk lesz rá. Sszép halacka, sszép!
Így folytatta, majdnem olyan egyhangúan, mint a vízesés, s ezt csak a nyáladzó csámcsogás, nyeldeklés nesze szakította félbe. Frodó megborzongott, szánakozva és undorral hallgatta. Azt kívánta, bár maradna abba, és soha többé ne hallaná már ezt a hangot. Anborn ott volt a háta mögött, nem messze. Éppenséggel visszakúszhatna, és megkérhetné, hogy az íjászok lőjék le. Elég közel lehetnek hozzá. Gollam meg, amíg fal, nem ügyel. Egy jól célzott lövés, és Frodó egyszer s mindenkorra megszabadul ettől a nyomorúságos hangtól. De nem, Gollamnak követelése van vele szemben. A szolga joggal vár fizetséget a szolgálataiért, még ha félelemből szolgál, akkor is. Ha Gollam nincs, ott vesztek volna a Holtlápon. Frodó pontosan tudta, ki tudja, honnan, hogy Gandalf nem kívánná Gollam halálát.
– Szméagol! – szólította meg halkan.
– Halacka, sszép halacka – mondta a hang.
– Szméagol! – mondta valamivel hangosabban. A hang elhallgatott.
– Szméagol, a Gazda jött érted. A Gazda van itt.
– Gyere, Szméagol! – válasz semmi, csak halk szisszenés, mint mikor mély lélegzetet vesz valaki.
– Gyere, Szméagol! – mondta Frodó. – Veszélyben vagy. Emberek megölnek, ha itt találnak. Gyere gyorsan, ha nem akarsz meghalni. Gyere a Gazdához.
– Nem! – mondta a hang. – Gazda nem jó. Otthagyja szegény Szméagolt, ész elmegy új barátaival. Gazda várjon. Szméagol még eszik.
– Nincs időnk – mondta Frodó. – Hozd a halat is. Gyere.
– Nem! Előbb megeszem.
– Szméagol! – Frodó kétségbeesett. – Drágaság haragudni fog. Előveszem Drágaságot és azt mondom neki nyelesd le vele a csontot és fojtsd meg. És soha többé nem eszik halacskát. Gyere, a Drágaság vár!
Éles szisszenés hallatszott. A sötétből egyszerre előmászott négykézláb Gollam, mint az elcsavargott kutya, amit a gazda magához szólít. Szájában a félig elfogyasztott hal, kezében egy másik. Odajött Frodóhoz, majdnemhogy összeért az orruk, s megszagolta. Fakó szeme izzott. Aztán kivette a halat a szájából, és fölállt.
– Jó Gazda! – suttogta. – Jó hobbit, visszajött szegény Szméagolhoz. Jó Szméagol jön. Moszt gyerünk, gyerünk gyorszan, úgy ám. Erdőn át, amíg a Fehér Arc szötét. Úgy ám, gyerünk gyorszan.
– Igen, megyünk is hamarosan – mondta Frodó. – De nem most rögtön. Veled megyek, ahogy megígértem. Még egyszer megígérem. De nem most. Még nem vagy biztonságban. Megvédelek, de bíznod kell bennem.
– Bízzunk meg Gazdában? – kérdezte kételkedve Gollam. – Miért? Miért nem megyünk moszt? Hol a mászik, a goromba, durva hobbit? Hol van?
– Odafenn – mondta Frodó, és a vízesés felé mutatott. – Nélküle én nem megyek. Vissza kell mennünk hozzá. – Szíve elfacsarodott. Ez nagyon olyan volt, mintha tőrbe csalta volna. Attól igazában nem félt, hogy Faramir megöleti Gollamot, de azt valószínűnek tartotta, hogy el fogja és megkötözteti; azt meg biztosra vette, hogy ezt Gollam, szegény álnok teremtés, álnokságnak fogja tekinteni. S valószínűleg soha nem fogja megértetni, vagy elhitetni vele, hogy másként nem tudta volna megmenteni az életét. Mert mi mást is tehetne, hogy hű maradjon, amenynyire lehet, mindkét félhez? – Gyere – szólt rá. – Különben Drágaság haragudni fog. Most visszamegyünk a víz mellett. Gyere, gyere, menj előre!
Gollam közvetlenül a part mentén mászott szimatolva, gyanakodva. Egyszerre megállt, megtorpant, s fölemelte a fejét. – Valami van itt! – mondta. – Nem hobbit. – Megfordult, zöld fény villant kidülledt szemében. – Gazda, gazda! – sziszegte. – Gonosz! Ravasz! Hazug! – Kiköpött, s széttárt ujjakkal feléje nyújtotta a kezét.
E pillanatban feltűnt mögötte egy nagy fekete alak, Anborn, s rávetette magát. Erős keze elkapta a nyakát, és leszorította: Gollam villámgyorsan megfordult, s amilyen síkos volt és nedves, vonaglott, mint az angolna, karmolt, harapott, akár a macska. De még két ember jött elő az árnyékból.
– Maradj nyugton! – mondta az egyik. – Különben úgy megspékelünk, hogy tüskés leszel, mint a sün. Maradj nyugton!
Gollam elernyedt, nyöszörgött és sírt. Megkötözték, csöppet sem gyöngéden.
– Vigyázva! Vigyázva! – mondta Frodó. – Nem olyan erős, mint ti. Csak úgy, hogy ne fájjon, ha lehet. Akkor nyugodtabb lesz. Szméagol! Nem bántanak. Veled megyek és semmi bajod nem lesz. Hacsak engem is meg nem ölnek. Bízzál a Gazdában.
Gollam megfordult, és kiköpött. Az emberek fölkapták, csuklyát húztak a fejébe, s elvitték.
Frodó utánuk ment, s igencsak nyomorultul érezte magát. Bementek a nyíláson a bokrok közt, s le a lépcsőn, a folyosón, vissza a barlangba. Benn két-három fáklya égett. Az emberek megbolydultak. Ott volt Samu is, különös pillantást vetett az ernyedt batyura, amit becipeltek. Elkaptad? – kérdezte Frodót.
– El. Azaz nem; nem én. Odajött hozzám, mert kezdetben, sajnos, megbízott bennem. Nem akartam, hogy így megkötözzék; remélem, minden rendbe jön; de utálom ezt az egész ügyet.
– Én is – mondta Samu. – Ahol ez a rakás nyomorúság ott van, ott soha nincs rendben semmi.
Odajött egy ember, intett a hobbitoknak, s hátravezette őket a barlang végébe, a benyílóba. Faramir ült ott egy karosszékben, a feje fölött megint ott égett a cserépmécses. Intett neki, hogy üljenek le a kisszékre. – Hozzatok bort a vendégeknek – mondta. – S hozzátok ide a foglyot.
Hozták a bort, majd Anborn odacipelte Gollamot. Levette a csuklyát Gollam fejéről, talpára állította, s odaállt mellé, hogy támogassa. Gollam pislogott; súlyos, fakó szemhéjával próbálta elleplezni a szemében bujkáló gonosz indulatot. Igencsak nyomorúságosan festett így csepegve, ázottan; halszagot árasztott, kezében még mindig ott szorongatta a halat; gyér haja, mint ázott fű lógott csontos szemöldökére, orra csöpögött.
– Oldjátok ki! Oldjátok! Fája kötél, úgy ám, fáj nekünk, fáj, ész mi nem cináltunk szemmi rosszat.
– Semmit? – kérdezte Faramir, és szúrósan nézett a nyomorult teremtésre, de arcán se harag, se szánalom, se csodálkozás nem látszott. – Semmit? Soha nem tettél olyasmit, amiért megérdemeld, hogy megkötözzenek és megbüntessenek? De hát, szerencsére, ezt nem nekem kell elbírálnom. Azért viszont, hogy ma éjjel idejöttél, halál jár. Drágán fizetsz azért; hogy itt fogtál halat.
Gollam kiejtette a kezéből a halat. – Nem kell hal motyogta.
– Nem a halért fizetsz. Csak azért, hogy idejöttél és láttad a tavat; azért jár halálbüntetés. Eddig megkíméltelek, mert Frodó megkért rá; azt mondja, némileg még köszönetet is érdemelsz. De engem is meg kell győznöd.
– Hogy hívnak? Honnét jössz? És hová készülsz? Mi dolgod itt?
– Eltévedtünk, el – mondta Gollam. – Sze név, sze dolog, sze Drágaszág, szemmi. Cak az üresszég. Cak az éhszég. Úgy ám: éheszek vagyunk. Pár pici halacka, cúf contosz pici halacka szegény Szméagolnak, ész azt mondják: halál. Olyan bölcek, olyan igazszágoszak; olyan nagyon-nagyonigazszágoszak.
– Nem nagyon bölcsek – mondta Faramir. – Csak igazságosak: igaz, talán csak annyira, amennyire a szegényes bölcsességünk megengedi. Oldozd ki, Frodó! – Faramir kivett egy kis kést az övéből, s odaadta Frodónak. Gollam félreértette a mozdulatot, felvisított, s összerogyott.
– Ugyan már, Szméagol! – mondta Frodó. – Bízzál bennem. Nem hagylak el. Ha tudsz, adj igaz válaszokat. Abból nem lehet károd, az csak a hasznodra lehet. – Elvágta a kötelet Gollam csuklóján és bokáján, talpra állította.
– Gyere ide! – mondta Faramir. – Nézz rám! Tudod, hogy hívják ezt a helyet? Jártál itt már máskor is? Gollam lassan fölemelte a tekintetét, s akarva, nem akarva, Faramir szemébe nézett. Szemében minden fény kialudt, s egy pillanatig üresen, fakón bámult a gondori ember tiszta és rezzenéstelen szemébe. Néma csönd volt. Majd Gollam behúzta a fejét és összekucorodott, annyira, hogy a végén már a padlón kuporgott, dideregve. – Nem tudjuk ész nem isz akarjuk tudni! – nyöszörögte. – Szosze voltunk itt, ész szoha többé nem leszünk.
– Lelakatolt ajtók és csukott ablakok vannak a fejedben, és mögöttük sötét szobák – mondta Faramir. – De most, úgy ítélem, igazat mondasz. Ez a te szerencséd. Mire akarsz megesküdni, hogy ide soha többé nem jössz vissza, s hogy soha, senki eleven lényt nem vezetsz se szóval ide, se jellel?
– Gazda tudja – mondta Gollam, s a szeme sarkából Frodóra pillantott. – Úgy ám, ő tudja. Megígérjük a Gazdának, ha megvéd minket. Megígérjük. Annak, úgy ám. Frodó lábához kúszott. – Mentsz meg, jó Gazda! – vinnyogta. – Gollam ígéretet tesz a Drágaszágra ész hűszégeszen megtartja. Szoha nem jön többé, szoha nem beszél, szoha! Nem, Drágaszágom, nem!
– Meg vagy elégedve? – kérdezte Faramir.
– Meg – mondta Frodó. – Különben is, vagy tudomásul veszed az ígéretet, vagy érvényt szerzel a törvényeteknek. Mást nem tehetsz. Én pedig megígértem neki, hogyha odajön hozzám, nem esik bántódása. S nem akarok szószegő lenni.
Faramir egy pillanatra elgondolkozott. 
– Helyes mondta végül. – Akkor átadlak téged a gazdádnak, Drogó fia Frodónak. Nyilvánítsa ki ő, hogy mit akar kezdeni veled!
– De te, Faramir uram – hajolt meg Frodó –, még te nem nyilvánítottad ki, hogy mi a szándékod nevezett Frodóval, s amíg azt nem tudja, ő sem tervezhet semmit, sem önmagával, sem útitársával kapcsolatban. Ítéletedet reggelre halasztottad: de az mindjárt itt van.
– Akkor kinyilvánítom az elhatározásomat – mondta Faramir. – Ami téged illet, Frodó, rám ruházott hatalmamnál fogva szabadnak nyilvánítalak Gondor birodalmának ősidőktől fogva legtávolibb határai között; egyetlen kivétellel: sem te, sem a veled levők közül senki sem léphet be erre a helyre hívatlanul. E határozat egy évig és egy napig érvényes, utána érvényét veszti, hacsak ez idő alatt el nem mégy Minas Tirithbe és nem jelentkezel a Város Uránál és Helytartójánál. Akkor és ott megkérem őt, hogy elhatározásomat erősítse meg, és érvényét terjessze ki életed végéig. A közbenső időben mindaz, akit te a védelmedbe veszel, a magam és Gondor pajzsának védelme alatt áll. Tudomásul veszed?
Frodó mélyen meghajolt. – Tudomásul – mondta –, s magam is készséggel állok szolgálatodra, ha magas és tisztes személyednek e szolgálat ér valamit.
– Sokat ér – mondta Faramir. – Most pedig: ezt a teremtményt, ezt a Szméagolt a védelmedbe veszed-e?
– Szméagolt a védelmembe veszem – mondta Frodó. 
Samu hallhatóan fölsóhajtott; s ez nem az udvariaskodásnak szólt, amit, lévén hobbit, őszintén helyeselt. Ami azt illeti, a Megyében egy ilyen ügy sokkal több szóvirágot és sokkal több hajlongást igényelt volna.
– Akkor most én szólok hozzád – mondta Faramir, és Gollamhoz fordult. – Halálra vagy ítélve; de amíg Frodóval vagy, tőlünk nem kell tartanod. De ha valaha is bárki gondori ember nélküle talál téged, végrehajtja rajtad a halálos ítéletet. S ha nem szolgálod őt hűségesen, nagyon hamar utolér a halál Gondorban vagy Gondor határán kívül. S most felelj nekem: hová készülsz? Azt mondja, a vezetője voltál. Most hova akarod elvezetni? – Gollam nem felelt.
– Ezt ne próbáld eltitkolni – mondta Faramir. – Felelj, vagy megváltoztatom az elhatározásomat. – De Gollam most se felelt.
– Majd én felelek helyette – mondta Frodó. – A Fekete Kapuhoz vezetett, a kérésemre: de az áthatolhatatlan volt.
– A Névtelen Földön nincs nyitott kapu – mondta Faramir.
– Mikor láttuk, hogy ott nem tudunk bemenni, letértünk a délre vezető útra – folytatta Frodó –, mert ő azt mondta, hogy van ott, vagy lehet ott valami ösvény, közel Minas Ithilhez.
– Minas Morgulhoz – mondta Faramir.
– Nem tudok róla pontosat – mondta Frodó –, de az ösvény a hegyekbe visz föl, annak a völgynek az északi oldalán, ahol a régi város áll. Valami mély hasadékon vezet át, először föl, aztán le... ahhoz, ami odatúl van.
– Tudod a hágó nevét? – kérdezte Faramir. – Nem – mondta Frodó.
– Cirith Ungolnak hívják. – Gollam élesen fölszisszent, s magában motyogott valamit. – Nem az a neve? – fordult Faramir Gollamhoz.
– Nem! – vágta rá Gollam, de hirtelen megnyikkant, mintha beledöftek volna. – Úgy ám, úgy ám, hallottuk valamikor ezt a nevet. De mit számít nekünk a név? Gazda azt mondja, muszáj bejutnia. Hát valahol muszáj megpróbálnunk. Ész mász úton hol próbálhatnánk?
– Más út nincs? – kérdezte Faramir. – Honnan tudod? S ki derítette fel a Fekete Birodalom minden határát? – Hosszan és gondterhelten nézte Gollamot. – Vidd el azt a jószágot, Anborn. Bánj vele szelíden, de tartsd jól szemmel. S te meg, Szméagol, ne próbáld belevetni magad a vízbe. A szikláknak foguk van, észre se vetted, s máris megölnek. Most hagyj magunkra, és vidd a haladat!
Anborn kiment, s Gollam előtte tekergett. A függöny lehullt a benyílóra.
– Frodó, azt hiszem, most nem cselekedtél bölcsen mondta Faramir. – Nem hiszem, hogy épp ezzel a jószággal kéne menned. Ez gonosz.
– Nem ízig-vérig – mondta Frodó.
– Persze hogy nem – hagyta rá Faramir –, de a rosszindulat úgy beleette magát, mint az üszög, és a rossz egyre jobban elhatalmasodik rajta. Nem lesz jó vége. Ha el akarsz válni tőle, menlevelet adok neki és vezetőt, Gondor határának bármelyik pontjára, ahova kívánja.
– Nem fogadná el – mondta Frodó. – Követne, mint eddig. S én többször is megígértem neki, hogy megvédem, s oda megyek, ahova ő vezet. Azt kívánod, hogy megszegjem a szavamat?
– Én nem – mondta Faramir. – Csak a szívem. Mert kisebb rossznak látszik, ha az ember másnak tanácsolja, hogy szegje meg a szavát, mintha maga teszi, kivált ha úgy látja, hogy barátja botorul a vesztébe rohan. De nem. . . ha veled megy, akkor bizonyára elviseled. Ám nem hiszem, hogy Cirith Ungolba kéne menned mindenáron, amiről kevesebbet mondott el neked, mint amennyit tudott. Enynyit világosan kiolvastam a gondolataiból. Cirith Ungolba ne menj! 
– Akkor hova menjek? – kérdezte Frodó. – Vissza a Fekete Kapuhoz, s adjam magam az őrség kezére? Mit tudsz arról a helyről, ami olyan félelmetessé teszi a nevét?
– Semmi biztosat – mondta Faramir. – Mi, gondoriak, manapság már nem lépjük át az utat arrafelé, mi fiatalabbak meg soha nem is léptük, mint ahogy egyikünk sem tapodta még soha az Árnyékhegység földjét. Ezekről mi csak régi jelentések alapján tudunk, meg a rég múlt idők szóbeszédeiből. De Minas Morgul fölött, a szorosokban valami sötét iszonyúság lakozik. Ha csak kiejtik is Cirith Ungol nevét, az öregek és a hagyományok ismerői elsápadnak és elhallgatnak.
Minas Morgul völgye már nagyon rég gonosz hellyé vált, s már akkor fenyegetést jelentett, amikor a száműzött Ellenség még messze lakott s Ithilia jó része a mi kezünkben volt. Mint tudod, a város valamikor erős volt, büszke és tisztességes, Minas Ithil, a mi városunk ikertestvére. De kegyetlen emberek kezére került, akik az Ellenséget vallották uruknak első uralkodása idején, s bukása után otthontalanul, gazdátlanul kóboroltak. Azt mondják, az uraik númenori emberek voltak, de sötét gonoszságra adták a fejüket; az ellenség megajándékozta őket a Hatalom Gyűrűivel, aztán elpusztította őket; eleven lidércekké váltak, félelmetes és gonosz lidércekké. Az Ellenség bukása után ők foglalták el Minas Ithilt, oda fészkelték be magukat; a várost, s körös-körül a völgyet, megtöltötték rothadással üresnek látszott, s mégsem volt az, mert alaktalan félelem lakott romfalai között. Kilencen voltak az Urak, s miután uralkodójuk, akit titokban segítettek és támogattak, viszszatért, megint erőre kaptak. Ekkor tört ki a Kilenc Lovas az iszonyúság kapuja mögül, s mi képtelenek voltunk ellenállni nekik. Ne közelítsd meg a fellegvárukat. Kikémlelnek. Az a sosem szunnyadó rosszindulat helye, teli lehunyhatatlan szemekkel. Ne menj arrafelé!
– Akkor hát merre igazítasz útba? – mondta Frodó. – Azt mondod, magad nem tudsz elvezetni sem a hegyekbe, sem a hegyeken túlra. Pedig nekem el kell jutnom a hegyeken túlra, ünnepélyesen vállaltam a Tanács előtt, hogy vagy megkeresem az odavezető utat, vagy belepusztulok. S ha visszafordulnék, a keserves út legvégén, hova mehetnék emberek és tündék közé? Azt kívánod-e, hogy Gondorba menjek, ezzel a Valamivel, amelynek vágya még a bátyádat is megőrjítette? Miféle ördöngösséget művelne az Minas Tirithtel? Tán azt kívánod, hogy két Minas Morgul legyen, mely bomlással teli holt föld fölött vigyorog egymásra?
– Nem kívánhatom – mondta Faramir. – Akkor mit tegyek, mondd?
– Nem tudom. Csak azt nem akarom, hogy oda menj, ahol halál és gyötrelem vár rád. És nem hiszem, hogy Mithrandir ezt az utat választotta volna.
– De mert ő eltávozott, kénytelen vagyok olyan útra lépni, amilyet találok. S nincs időm, hogy hosszan keressem – mondta Frodó.
– Nehéz sors és reménytelen küldetés – mondta Faramir. – De legalább a szavamat ne feledd: óvakodj a vezetődtől, Szméagoltól. Már gyilkolt. Ezt kiolvastam a gondolatából. – Felsóhajtott.
– Nos hát, találkoztunk és elválunk, Drogó fia Frodó. Nem szorulsz gyöngéd szavakra: nem remélem, hogy viszontlátlak bármikor is a nap alatt. De váljunk el úgy, hogy áldásom adom rád és egész népedre. Pihenj egy kicsit, amíg útravalót készítenek számotokra.
Boldogan hallanám, hogy a csúszó-mászó Szméagol hogyan jutott a Valami birtokába, amiről beszélünk, s hogyan veszítette el, de ezzel most nem zaklatlak. Ha bekövetkezik, amit nem remélünk, s visszatérsz valaha az élők földjére, s felidézzük a történteket a napon ülve a várfal tövében, s nevetve emlékszünk vissza a régi fájdalmakra, akkor majd elmondod. Addig pedig, vagy addig az ideig, ameddig már Númenor látókövei sem látnak, ég veled, Frodó!
Fölállt, mélyen meghajolt Frodó előtt, félrehúzta a függönyt, majd átment a barlangba.

7. fejezet

A keresztút felé

Frodó és Samu egy időre még visszabújt az ágyba, de mindketten csak feküdtek némán, és pihentek, miközben az emberek nekigyürkőztek, s megkezdődött a napi munka. Egy idő múlva vizet hoztak nekik, majd asztalhoz vezették őket, ahol három személyre terítettek. Faramir velük költötte el a reggelijét. Egy szemhunyásnyit sem aludt a tegnapi csata óta, mégsem látszott fáradtság rajta.
A reggeli végeztével fölálltak. – Nem éhezhettek az úton – mondta Faramir. – Kevés élelmetek van, de utasítást adtam, hogy rakjanak némi útravalót a batyutokba. Amíg Ithiliában jártok, víznek nem lesztek híján, de semmi olyan patak vizéből ne igyatok, amely Imlad Morgulból, az Eleven Halál völgyéből folyik. S még valamit kell közölnöm veletek. A földerítőim és őrszemeim bevonultak, még azok is, akik látótávolságra megközelítették Morannont. Különös dolgot észleltek, valamennyien. Az ország üres. Az úton senki, nem hallani se léptek zaját, se kürtszót, sem íj pendülését. Várakozó némaság ül a Névtelen Földön. Nem tudom, ez mit jelenthet. De valami nagy döntés ideje közeledik. Lóg a vihar a levegőben. Addig menjetek, amíg még lehet! Ha készen vagytok, indulhatunk. A nap hamarosan a homály fölé emelkedik.
Odahozták a hobbitok batyuját (valamivel nehezebb volt, mint azelőtt), s mindketten kaptak egy-egy erős, fényesre csiszolt botot, amelynek faragott fején fonott bőrhurkot húztak át.
– Most, hogy el kell válnunk, nem tudlak illően megajándékozni titeket – mondta Faramir –, fogadjátok hát el e botot legalább. Jó szolgálatot tesz annak, aki a vadont járja, vagy hegyet mászik. Ilyet használnak a Fehérhegység emberei; bár ezeket megkurtították a ti méretetekre, s újonnan vasalták. Lebathron-ból, a gondori fafaragók kedvenc fájából készültek, s a közhit szerint oda is, vissza is megtalálják az utat. Bár ne vallanának kudarcot akkor sem, amikor titeket a Homály földjére elkísérnek.
A hobbitok mélyen meghajoltak. – Legkegyesebb házigazdánk – mondta Frodó –, Elrond, a féltünde azt mondta, amikor útra keltünk, hogy ahol legkevésbé várom, s amikor a legkevésbé sejtem, barátokkal fogok találkozni az úton. Egy biztos, ilyen barátságra, amivel te megajándékoztál, nem is számítottam. S ez még a rosszat is nagy jóra fordítja.
Már készen álltak az indulásra. Előhozták Gollamot is a rejtekhely valamely zugából, s látszott, hogy megbékélt egy kicsit, bár most se tágított Frodó mellől, s gondosan kerülte Faramir tekintetét.
– A vezetőnek be kell kötni a szemét – mondta Faramir. – Bár téged, s a szolgádat, Csavardi Samut, ha kívánjátok, fölmentelek ez alól.
Gollam, amikor odajöttek, hogy bekössék a szemét, vinnyogott, tekergett. Frodóba kapaszkodott, s Frodó azt mondta: – Kössétek be mindhármunkét, az enyimet először, akkor talán belátja, hogy senki sem akar neki rosszat. – Ez megtörtént, s kivezették őket Henneth Annűn barlangjából. Végigmentek a folyosókon, lépcsőkön, aztán megérezték a földet, a friss, illatos, reggeli levegőt. Még egy darabig így mentek, vakon, először fölfelé, majd egy szelíd lejtőn lefelé. Végül Faramir parancsot adott, hogy vegyék le a szemükről a kendőt.
Ott álltak megint a fák ágai alatt. Ide már nem hallatszott el a vízesés nesze, mert közéjük és a vízmosás közé, ahol a patak folyt, hosszú déli lejtő ékelődött. Nyugat felől átszűrődött a fény a fákon, mintha a világ ott hirtelen véget érne, s a fák közén csak az égre lehetne látni.
– Itt végleg elválnak útjaink – mondta Faramir. – Ha megfogadod a tanácsomat, még nem fordulsz keletre. Menj tovább egyenesen, akkor hosszú mérföldekig takar az erdő. Tőled nyugatra egy hegyhát húzódik, amely túloldalt egy völgyre lejt, itt-ott hirtelen és meredeken, itt-ott hosszan és szelíden. Maradj közel a gerinchez és az erdő széléhez. Az utatok elején még mehettek nappal is, azt hiszem. Az ország hamis álomba merült, s egy időre minden gonoszság visszahúzódott. Járjatok békével, amíg csak lehet!
Megölelte a két hobbitot, s fajtájának szokása szerint lehajolt hozzájuk, kezét a vállukra tette, s homlokon csókolta őket. – Kísérjen minden jó ember jókívánsága! mondta.
Ők földig hajoltak. Faramir sarkon fordult, s elindult visszafelé, a közelben álldogáló két testőréhez, s hátra se nézett többé. Ámulva látták, hogy a zöldbe öltözött emberek milyen gyorsan mozognak, szinte egy szempillantás alatt eltűntek a szemük elől. Az erdő, ahol az imént még Faramir állt, most sivárnak és üresnek tetszett, mintha az álmuk illant volna el.
Frodó fölsóhajtott, s visszafordult dél felé. Gollam az avarban turkált egy fa tövében, mintha csak azt akarta volna jelezni, hogy mélyen megvet minden udvariaskodást. – Máris megéhezett? – gondolta Samu. – Gyerünk hát!
– Elmentek végre? – kérdezte Gollam. – Komisz, gonosz emberek! Szméagol nyaka még mindig fáj, úgy ám. Gyerünk!
– Igen, induljunk- mondta Frodó. – De ha csak roszszat tudsz gondolni róluk, akik megkímélték az életedet, akkor inkább hallgass.
– Jó Gazda! – mondta Gollam. – Szméagol cak tréfál. Ő mindig megbocát, úgy ám, úgy ám, még a jó Gazda kisz ravasszágát isz. Igen bizony, jó Gazda, jó Szméagol!
Se Frodó, se Samu nem felelt neki. Hátukra vették a batyujukat, fogták a botjukat, s nekivágtak az útnak Ithilien erdejében.
Aznap kétszer pihentek és ettek egy-egy keveset abból, amit útravalóul Faramirtól kaptak: szárított gyümölcsöt és sózott húst, napokra elegendőt: s kenyeret annyit, hogy elég legyen, amíg eláll. Gollam nem evett.
Fölszállt a nap, és észrevétlen vonult el a fejük fölött, majd alászállt, s nyugaton, a fák közt a fény aranyszínt öltött; ők mindvégig a hűvös, zöld árnyékban gyalogoltak, s körülöttük teljes némaság volt. Mintha minden madár elszállt, s egyszerre elnémult volna.
A néma erdőben korán sötétedett, s mielőtt még leszállt volna az éjszaka, megálltak fáradtan, mert vagy huszonegy mérföldet vagy még többet megtettek Henneth Annűntól idáig. Frodó lefeküdt, s azon nyomban elaludt a mély avarban egy vénséges vén fa alatt. Samunak, az oldalán, már nyugtalanabb álma volt: föl-fölriadt, de a nyomát sem látta soha Gollamnak, aki elódalgott, amint a többiek eltették magukat. Hogy magában aludt-e valami közeli odúban, vagy nyugtalanul kajtatott valami zsákmány után egész éjszaka: nem tudta; de Gollam a hajnal első fényére visszajött, s fölrázta útitársait.
– Ébredjetek, úgy ám, muszáj! – mondta. – Még hosszú az út keletre. Hobbitoknak szietni kell!
Ez a nap is többé-kevésbé úgy telt, mint az előző, csak épp a csönd volt még nagyobb; a levegő megsűrűsödött, s már-már fojtogató volt a fák alatt. Mintha vihar készülődne. Gollam meg-megállt, beleszagolt a levegőbe, motyogott valamit magában, és sürgette őket, hogy siessenek.
Mikor aznapi útjuk harmadik szakaszában jártak, estefelé, a fák egyre nagyobbak lettek és gyérülni kezdtek. Vastag törzsű, hatalmas örökzöld tölgyek álltak sötéten és ünnepélyesen, tágas tisztások közepén, közöttük itt-ott fakó kőrisek, a kocsonyás tölgyek meg épp most bontották zöld-barna rügyeiket. Körülöttük álomra zárult boglárkával és kökörcsinnel pöttyös zöld fű; hatalmas foltok, teli a harangvirág leveleivel, itt-ott a harangocskák is kibukkantak az avar közül. Élőlény, madár vagy vad sehol, de a tisztásokon Gollamot mégis elfogta a félelem: óvatosan haladtak, árnyékból árnyékba surranva.
Mire az erdő végére értek, már rohamosan sötétedett. Leültek egy görcsös vén tölgy tövébe, amelynek gyökerei mint megannyi kígyó tekeregtek lefelé az omladozó meredek parton. Előttük homályos, mély völgy. Túloldalán ismét megsűrűsödött, s dél felé vonult az erdő, kéken és szürkén a komor esti félhomályban. Jobb kéz felől, meszsze, nyugaton, a tűzfoltos égen Gondor hegyei izzottak. Bal kéz felé a sötétség Mordor fekete hegyfala: a völgy sötétből ereszkedett le, s egyre szélesedő teknője az Anduinra lejtett. Fenekén rohanó patak; Frodó a néma csöndben jól hallotta a köves medrében vágtató víz robaját; mellette a túloldalon út kanyargott lefelé, mint egy kifakult pántlika, bele a fagyos szürke ködbe, amit nem is érintett a lenyugvó nap sugara. Frodó úgy vélte, hogy valahol messze, mintha a tenger homályos színén lebegnének, ódon és elfeledett, fekete tornyok berogyott sisakját, elmosódott tetejét látja.
Gollamhoz fordult: – Tudod, hogy most hol vagyunk? – kérdezte.
– Tudom, Gazda. Veszélyesz helyen. Ez az út a Hold Tornyából indul, Gazda, le a folyóparti romvároszba. A romvárosz, az nagyon cúf hely, úgy ám, teli ellenszéggel. Nem kellett volna megfogadni az emberek tanácát. Hobbitok messze letértek az útról. Moszt keletre kell mennünk, arra föl. – Vézna karjával a sötétlő hegyekre mutatott. – Ész eszt az utat itt nem használhatjuk. Nem ám! Kegyetlen népek járnak erre, a Toronyból jövet.
Frodó lenézett az útra. Most legalábbis semmi mozgás. Kihaltnak látszott s elfeledettnek, ahogy lefelé futott a ködbe burkolt romvárosba. De valóban, mintha valami gonosz lebegett volna a levegőben, az úton mintha láthatatlan lények vonultak volna fölfelé is, lefelé is. Frodó megborzongott, amint újra lenézett a lassan már az éjszaka sötétjébe burkolózó távoli tornyokra, s hidegnek, kegyetlennek érezte a víz, a Morgulduin moraját, a bemocskolt patakét, amely a Lidércek völgyében ered.
– Most mit tegyünk? – kérdezte. – Sokat mentünk, messzire jutottunk. Keressünk valami zugot az erdőben, a hátunk mögött, ahol éjszakára megbújhatunk?
– Szötétben nem jó bújni – mondta Gollam. – Hobbitoknak moszt nappal kell bújni, úgy ám.
– Ugyan! – mondta Samu. – Muszáj pihennünk egy kicsit, még ha éjfélkor felkelünk is. Akkor is még órákig eltart a sötétség, nagy utat bejárhatunk, ha tudod, hogy merre kell mennünk.
Gollam vonakodva beleegyezett, visszafordultak az erdőbe, s kelet felé tartottak az erdő szaggatott széle mentén. Gollam nem volt hajlandó a föld színén pihenni a gonosz út közelében, így hát némi vita után mind fölmásztak egy hatalmas magyaltölgy ágainak villájába, ahol a vastag ágak jó búvóhelyet és meglehetősen kényelmes menedéket kínáltak. Leszállt az éjszaka, a lomb alatt koromsötét volt. Frodó és Samu is ivott egy korty vizet, evett egy kis kenyeret és szárított gyümölcsöt, de Gollam nyomban összekucorodott és elaludt. A hobbitok le sem hunyták a szemüket.
Valamivel éjfél után lehetett, mikor Gollam fölébredt: egyszerre azt vették észre, hogy fakó, tágra nyitott szeme rájuk villan. Fülelt és szimatolt; már korábban megfigyelték, hogy éjszaka így állapítja meg, mennyi az idő.
– Pihentünk? – kérdezte. – Szépeket álmodtunk? Akkor indulász!
– Sem ez, sem az – morgott Samu. – De menjünk, ha kell.
Gollam levetette magát az ágról, négykézlábra, a hobbitok lassabban követték.
Amint lent voltak, már indultak is, megint Gollam nyomában, keletre, föl a meredek hegyoldalon. Nemigen láttak, olyan sötét volt az éjszaka, hogy a fákat is csak akkor vették észre, ha már beléjük botlottak. A talaj is egyenetlenebbé vált, nehezebb volt gyalogolniok, de Gollamot mintha mindez egy csöppet sem zavarta volna. Átvezette őket a cihereseken, tüskebokor-rengetegeken; mély vízmosásokat, sötét mélyedéseket kerülgettek, leleereszkedtek fekete, bokrokkal benőtt szakadékokba, aztán megint ki; de ha egy darabig lefelé mentek, a rákövetkező kaptató biztos, hogy hosszabb volt és meredekebb. Egyre magasabban jártak. Mikor első ízben álltak meg, hátranéztek, s halványan látták a maguk mögött hagyott erdők lombkoronáját, a roppant sűrű vadont, a fekete éjszakánál is sűrűbb feketeséget. Az volt a benyomásuk, hogy keletről valami nagy sötétség száll föl az égre, és sorra nyeli el a halvány, elmosódott csillagokat. Később a lemenő hold kimenekült az üldöző felhők mögül, de még így is beteges sárga fényudvar vette körül.
Végül Gollam a hobbitokhoz fordult. – Mindjárt hajnalodik – mondta. -Hobbitoknak szietni kell. Ilyen helyeken nem biztonszágosz a szabadban maradni. Igyekezzünk!
Megnyújtotta lépteit, s ők fáradtan követték. Hamarosan már egy nagy hegynyereg oldalában jártak. Jórészt áfonya és rekettye födte, s szívós, alacsony tüskebokrok, bár itt-ott tisztások nyíltak rajta, újabb keletű erdőtüzek sebhelyei. A tetejéhez közeledve megsokasodott a reketytye; a vén bokrok megnyúltak, nyurgák, szikárak voltak alul, de fönt annál sűrűbbek, sárga viráguk kibomlott, derengett a sötétben, s halvány, édes illatot árasztott. A tüskés rengeteg úgy fölnyurgult, hogy a hobbitok fölegyenesedve tudtak járni alatta a mély, szúrós avarral borított száraz folyosókon.
A széles hegyhát túloldalán megálltak, s hogy elrejtőzzenek, bekúsztak egy kusza tüskegomoly alá. A megtekeredett ágak a földig hajoltak, mert sűrűn benőtte, s lehúzta őket a rengeteg aszott csipkebogyó. Bent holt ágakkal, szederrel födött nagy üres zug volt, mennyezete zsenge levél és bimbó. Ott elheverésztek egy darabig, még ahhoz is fáradtan, hogy egyenek valamit; s a lombsátor résein ki-kilesve várták, hogy végre fölragyogjon a hajnal.
De nem ragyogott föl, csak halott, barnás félhomály támadt. Keleten fakóvörösen derengett a felhők alja; ez azonban nem a pirkadat vöröse volt. A közbülső hegyhátak fölött az Ephel Dúath nézett rájuk mogorván: lent, ahol meghúzódott s nem szállt föl az éjszaka sötétje, alaktalan volt, de fönt már, a vad fény hátterében, keményen és fenyegetően rajzolódott ki a szaggatott, csúcsokkal tarkított gerinc vonala. Jobboldalt hatalmas hegyhát magaslott sötéten s nyúlt el napnyugatra.
– Innét merre tovább? – kérdezte Frodó. – Ez a... ez a Morgulvölgy szája, ott, azon a fekete hegyen túl?
– Minek azt még tudnunk? – kérdezte Samu. – Ma nem megyünk tovább, nappal legalábbis nem, ugye?
– Lehet, hogy nem, lehet – mondta Gollam. – De mennünk kell hamaroszan, a Keresztúthoz. Az az út visz oda, a túloldalon, úgy ám, Gazda.
Mordor fölött kihunyt a vörös fény. A félhomály viszont egyre mélyült, ahogy keletről fölszállt és fölébük húzódott a párafelhő. Frodó és Samu evett egy keveset, de Gollam nem találta a helyét. Az ő ételükből nem volt hajlandó enni, aztán szimatolva, motyogva bekúszott a bokrok alá. Majd egyszerre eltűnt.
– Vadászni ment, gondolom – mondta Samu, és nagyot ásított. Most őrajta volt a sor, hogy aludjék, és hamarosan el is nyomta az álom. Azt álmodta, hogy odahaza van, Zsáklakon, s a kertben keres valamit; de súlyos teher nyomta a hátát, egész meggörnyedt alatta. S mintha buján benőtt volna mindent a gyom, az ágyásokat, a sövény felől, páfrány és vadrózsa fenyegette.
– Bőven lesz dolgom, azt látom; csak ne lennék olyan fáradt – mondogatta. Majd eszébe jutott, hogy mit is keres. – A pipám! – mondta, s fölébredt.
– Te szamár – korholta magát, ahogy kinyitotta szemét, s nem értette, miért is fekszik a sövény tövében. – Hisz ott van a batyudban! – Aztán rádöbbent, hogy ha ott van is, pipafüve nincsen, másrészt meg, hogy Zsáklak innét száz meg száz mérföldre van. Fölült. Mintha már alkonyodott volna. Miért hagyta a gazdája tovább aludni, egészen estelig?
– Te semmit sem aludtál, Frodó uram? – kérdezte. Mennyi az idő? Úgy látom, már későre jár.
– Nem – felelte Frodó. – Csak épp hogy egyre sötétebb lesz, ahelyett, hogy világosodnék. Amennyire meg tudom állapítani, dél felé járhat, s te talán három órát aludhattál.
– Csak tudnám, mi készül? – mondta Samu. – Vihar közeledik? Ha igen, akkor ilyen kegyetlen vihar még sose volt. Bár lennénk egy mély barlangban, és nem a bokor alján. – Fülelt. – Hát ez meg mi? Mennydörgés, dobszó, vagy mi a szösz?
– Nem tudom – felelte Frodó. – Már jó ideje tart. Néha mintha a föld remegne, néha meg úgy érzem, mintha a sűrű levegő dobolna a fülemben.
Samu körülnézett. – Gollam hova lett? – kérdezte. Még nem jött vissza?
– Nem – mondta Frodó. – Híre-hamva sincs.
– Nos – jelentette ki Samu –, nekem nem hiányzik. Ami azt illeti, még soha nem vittem magammal útra semmit, amit szívesebben elveszítettem volna. De ez rávall: eljön ilyen messzire, aztán megy és eltűnik, épp amikor a legnagyobb szükségünk lenne rá... már ha egyáltalán hasznunkra van, amit erősen kétlek.
– A lápról ne feledkezz meg- intette Frodó. – Remélem, nem esett semmi baja.
– S én remélem, hogy nem töri semmi rosszban a fejét. És azt is remélem, hogy nem esik, hogy úgy mondjam, mások kezébe. Mert akkor hamarosan mi is szorulunk.
Újólag megdördült az ég, s a dübörgő robaj most hangosabb volt és mélyebb. Mintha megremegett volna a lábuk alatt a föld. – Valahogy úgy érzem, pácban vagyunk – mondta Frodó. – S félek, hogy az utunknak hamarosan vége szakad.
– Lehet – mondta Samu –, de ahol élet van, ott remény is van, mondta az öregem, s mindig hozzátette: sőt elkél egy kis harapnivaló is. Harapj valamit, Frodó uram, aztán tedd el magad aludni.
A délután, mert Samu úgy vélte, mégiscsak megilleti ez a név, a vége felé járt. Búvóhelyéről kinézve a világ borongós volt, árnyéktalan, s úgy látták, egyre inkább jellegtelen, színtelen homályba vész. Fullasztó idő volt, de nem meleg. Frodó nyugtalanul aludt, forgolódott, dobálta magát, néha motyogott álmában, Samu kétszer is azt hitte, hogy Gandalf nevét hallja. Mintha ólomlábon járt volna az idő. Samu egyszerre egy szisszenést hallott a háta mögül, hátrakapta a fejét, Gollam volt az, négykézláb, s égő szemmel nézte őket.
– Ébredjetek, ébredjetek! Álomszuszékok! – suttogta. – Ébredjetek! Ninc veszíteni való időnk. Mennünk kell, úgy ám, moszt, rögveszt. Ninc veszteni való időnk!
Samu gyanakodva szegezte rá a szemét: rémültnek vagy izgatottnak látszott. – Most? Mi ez már megint? Még nincs itt az ideje. Talán ha uzsonnaidő van, mármint hogy tisztességes helyeken.
– Osztoba! – sziszegte Gollam. – Nem vagyunk tisztesszégesz helyen. Fogy az idő, úgy ám, gyorszan fogy. Ninc veszteni való időnk. Mennünk kell. Ébredj, Gazda! Ébredj! – Megrázta Frodó vállát. Frodó fölriadt, hirtelen fölült, és elkapta a karját. Gollam kitépte magát a kezéből, és hátrált.
– Nem szabad osztobának lenni! – sziszegte. – Mennünk kell. Ninc veszteni való idő. – Többet képtelenek voltak kiszedni belőle. Hogy hol járt, hogy mit gondol, mi készül, és mi az, ami ilyen sietségre ösztökéli, azt nem mondta meg. Samu teli volt mélységes gyanúval, s ezt ki is mutatta; de Frodón nem látszott, hogy mi jár a fejében.
Fölsóhajtott, bekötötte a batyuja száját, s fölkészült, hogy nekivágjon az egyre mélyülő homálynak.
Gollam nagyon óvatosan vezette le őket a domboldalon, amikor csak lehetett, fedezék mögött, s ha nyílt terepen kellett átvágniok, futva, majdnem a földig görnyedve de már olyan sűrű volt a homály, hogy a hobbitokat, szürke csuklyás köpenyükben még a legélesebb szemű erdei vad is alig vette volna észre, s a léptüket se hallotta volna, mert olyan könnyű volt, amilyen csak az apró népeké lehet. Egy gally nem roppant, egy levél nem zizzent a talpuk alatt.
Talán egy óra hosszat mehettek így, libasorban, a táj nyomasztó homályában, s a süket csöndet csak nagy néha törte meg a mennydörgés halk robaja valahol messze, vagy a dobok duhogása a hegyek mélyén. Búvóhelyükről lefelé mentek, majd délnek fordulva nyílegyenesen, már amennyire Gollam a vízmosásoktól szabdalt, hegyekre néző hosszú lejtőn az irányt tartani tudta. Egyszerre, mint egy fekete fal, körbefutó fasor bukkant fel, nem messze előttük. Csak akkor döbbentek rá, hogy e fák milyen hatalmasak, mikor a közelükbe értek. Látszott, hogy vénséges vének, mégis toronymagasak voltak, bár csúcsuk kiszáradt és vihartépte, mintha villám és szélvihar söpört volna végig rajtuk, de képtelenül rá, hogy megölje őket, vagy kicsavarja mérhetetlen mélyre lehatoló gyökerüket.
– A Keresztút, úgy ám – suttogta Gollam. Most szólalt meg először, azóta, hogy a búvóhelyükről elindultak. – Arra kell mennünk. – Keletnek fordult, föl a hegyoldalban, majd egyszerre ott volt a szemük előtt a Déli út, a hegyek lábát megkerülve kanyargott fölfelé, majd tűnt el a fák roppant gyűrűjében.
– Mász út ninc – suttogta Gollam. – Az úton kívül szemmi öszvény. Ninc öszvény. Ki kell mennünk a Keresztútra. De szietve! Cöndben!
Óvatosan, mint a földerítők az ellenség táborán belül, odalopakodtak az úthoz, s kőbe vágott nyugati szegélyén folytatták útjukat, puhán lépdelve, mint a macska, szürkén a kő szürkéje előtt. Végre elérték a fákat, a komor égre nyíló hatalmas, tetőtlen körfalat. A roppant törzsek köze mint egy romcsarnok beomlott ívsora. A négy út pontosan a gyűrű közepén találkozott. Mögöttük a Morannonhoz vezető út; ugyanez előttük a távoli Délre vezetett; jobb kéz felől Osgiliathból kanyargott föl az út, s vitt tovább a gyűrűn túl a sötét Keletnek; ez volt a negyedik, nekik ezt kellett követniük.
Ahogy egy pillanatra megállt ott, rettegéssel tele, Frodó rádöbbent, hogy valami fénylik; Samu arcán vette észre, azon csillant meg. Feléje fordult, s látta, hogy az ágak ívén túl, az Osgiliathba vezető út majdnemhogy nyílegyenes: mint a kifeszített szalag fut, fut lefelé, nyugatnak. Ott, messze távol, a homályba borult, szomorú Gondoron is túl, épp lemenőben volt a nap, s ahogy kibukkant végre a hatalmas, lassan tovahúzódó felhőtakaró alól, baljós tűzbe borulva hanyatlott a még makulátlan tenger felé. A kurtán felizzó fény hatalmas, mozdulatlan és ünnepélyes ülő alakra esett, olyanra, mint Argonath roppant kőkirályai. Kikezdte már az idő vasfoga, s erőszakos kezek csonkították meg: feje hiányzott, helyére, gúnyból, durván faragott gömbölyű követ illesztettek; a kezdetlegesen kimázolt kő a homlokán egyetlen nagy vörös szemet viselő, vigyorgó arcot formázott. Térdén és roppant trónusán, egész talapzatán idétlen firka, s közte az ocsmány jelek, amelyeket Mordor népe használ.
Frodó a lenyugvó nap lapos fényében egyszerre megpillantotta az őskirály fejét is: oda gurult ki az út szélére. – Nézd, Samu! – kiltotta, döbbenetében még az óvatosságról is megfeledkezve. – Nézd! A Királynak megint koronája van!
Szemét kivájták, faragott szakállát letörték alul, de a szigorú, magas homlokon arany és ezüst korona; egy fehér kis virágcsillagokkal ékes kúszónövény, mintegy a bukott király iránti tiszteletből, fölfutott a királyi fej homlokára, s a kőhaj rovátkáiban gyökeret vert a sárgán ragyogó varjúháj.
– A hódítás nem tart örökké! – mondta Frodó. S egyszerre véget ért a kurta pillanat. A nap lebukott, eltűnt, s mint ahogy a lámpa kialszik, borult rájuk a fekete éjszaka.
8. fejezet

Círith Ungol lépcsői

Gollam Frodó köpönyegét rángatta, s rettegve, türelmetlenül sziszegett: – Sziesszünk! Menni muszáj! – mondta. Nem szabad itt megállni! Szietni kell!
Frodó vonakodva fordított hátat nyugatnak, s ment, amerre a vezetője, Kelet sötétjébe. Elhagyták a fák gyűrűjét, s az úton lopakodtak a hegyek felé. Ez az út is egyenesen futott egy darabig, de hamarosan elkanyarodott délre, s arra vezetett mindaddig, amíg egy nagy, s messziről látható sziklanyúlvány alá nem ért. Az feketén és tiltón magasodott fölébük, feketébben, mint a fekete égbolt; az út ennek az árnyékában kúszott, s a végére érve éles szögben kanyarodott el keletre, s innét már meredeken emelkedett.
Frodó és Samu nehéz szívvel baktatott, annyira, hogy már a veszedelem sem érdekelte őket. Frodó leszegte a fejét: terhe megint csak iszonyatosan húzta lefelé. Amint a Keresztutat elhagyták, a súly, amit Ithiliában szinte elfelejtett, egyre növekedett. Most, hogy a lába megérezte az emelkedőt, fáradtan föltekintett; s megpillantotta, ahogy azt Gollam előre megmondta, a Gyűrűlidércek városát. Lekuporodott a kőpart tövébe.
Hosszan lejtő völgy, mély árnyéköböl nyúlt messze a hegyek közé. A túlsó oldalán, nem messze a völgyben, az Ephel Dúath fekete térdének sziklatalapzatán állt Minas Morgul fala és tornya. Körülötte minden sötét volt, föld és égbolt, de a torony maga fénylett. Nem a holdfény áradt belőle, amit Minas Ithil fogadott magába régen, a hold gyönyörű és tündöklő Tornya a hegyek karéjában. Mostani fénye még a lassan fogyatkozó beteg hold fényénél is halványabb volt, felfelderengő, el-elhaló, mint a rothadás bűzös és undorító kipárolgása, afféle hullafény, ami semmit meg nem világít. A falak és a torony ablakai mint megannyi, a semmire, befelé tekintő fekete lyuk; de a torony teteje lassan hol erre, hol arra tekeredett, afféle éjszakába tekingető irdatlan kísértet-fejként. Egy pillanatra mind a hárman megtorpantak, összehúzták magukat, és önkéntelenül fölfele bámultak. Gollam tért magához elsőnek. Türelmetlenül rángatta a köpönyegüket, de nem szólt egy szót sem. Majdhogynem vonszolta őket. Vonakodva tettek meg minden lépést, s valahogy mintha az idő is lelassult volna, mintha percek teltek volna el a közt, hogy fölemelik, s hogy undorodva leteszik a lábukat.
Így jutottak el nagy lassan a fehér hídhoz. Itt a sápadtan derengő út átívelt a völgyet középen kettéválasztó folyó medrén, s tekervényesen haladt tovább a város kapuja, a külső fal északi oldalán ásító nagy fekete nyílás felé. A folyó két partján széles, sík rét húzódott, telis-teli sápadt fehér virágokkal. Ezek is fénylettek, szépek voltak, formájuk mégis szörnyűséges, mint egy lidércnyomásos álom torzalakjaié; szaguk émelyítő hullabűz; a levegőt betöltötte a bomlás szaga. A híd rétről rétre ívelt. Mindkét végét szobrok őrizték, állat- és emberalakok, de ravaszul torzak és undorítók. A víz a híd alatt némán siklott, színe párolgott, de a pára, ami fölszállt róla, s a híd körül kavargott, halálos hideg volt. Frodó érezte, hogy az érzékei eltompulnak, s az agya elsötétedik. Majd egyszerre, mintha nem a maga akarata, hanem valami más erő hajtaná, tántorogva, sietősen nekiindult, tapogató kezét előrenyújtva, jobbra-balra billegő fejjel. Samu és Gollam utánaszaladt. Samu elkapta a karját, épp mikor megbotlott a híd küszöbében, s már-már elesett.
– Nem arra! Nem arra! – mondta suttogva Gollam, de a fogai közül előretörő lélegzet úgy hasított a súlyos némaságba, akár a sípszó. Rémületében a földre kuporodott.
– Megállj, Frodó uram! – súgta Samu Frodó fülébe. – Vissza! Nem arra. Gollam azt mondja, s most az egyszer egyetértek vele.
Frodó végigsimított a homlokán, s nagy nehezen elfordította a tekintetét a városról, ott a hegyen. Vonzotta a derengő torony, s küzdött a vágyával, hogy a fénylő úton futva induljon el a kapuja felé. Végül minden erejét összeszedve hátat fordított neki, de érezte közben, hogy a Gyűrű ellene feszül, húzza a láncot a nyakán; s a szeme is, ahogy félrenézett, egy pillanatra mintha megvakult volna. Áthatolhatatlan volt a sötétség.
Gollam, aki úgy kúszott a földön, mint egy rémült állat, már beleveszett a homályba. Samu tántorgó gazdáját támogatta és vezette, úgy igyekezett utána, minden erejét összeszedve. A folyó feléjük eső partján nem messze egy helyt ellaposodott az út kőbe vágott szegélye. Itt letértek, és Samu látta, hogy egy keskeny ösvényen járnak, amely az elején halványan dereng, akár az út, míg csak a fénye, mikor fölébe ér a halál-virágos rétnek, ki nem fakul és el nem sötétedik. Innét már fölfelé kanyargott a völgy északi oldalán.
Így baktatott fölfelé, egymás mellett a két hobbit; az előttük loholó Gollamot nem is látták, csak mikor az megállt és továbbintette őket. Szeme zöldesfehér fénnyel világított; lehet, hogy az undorító morgul-derengést tükrözte vissza, de az is lehet, hogy a kedvét, amit e hely keltett benne. A torony hulla-derengését és a fekete ablakszemeket Frodó is, Samu is, szakadatlanul ott érezte a hátán, olykor félve hátrapillantottak, de sikerült újra meg újra visszatéríteni a tekintetüket, hogy az egyre sötétülő ősvényt megkeressék. Lassan vánszorogtak tovább. Mikor nagy sokára fölértek odáig, hogy ne érezzék már a folyó mérgezett bűzét és páráját, könnyebben lélegeztek, s a fejük is kitisztult; de addigra a végtagjaik fáradtak el halálosan, mintha egész éjszaka gyalogoltak volna, súlyos teherrel a vállukon, vagy hosszú ideig úsztak volna erős ár ellen. Végül már nem is tudtak továbbmenni, muszáj volt megállniuk.
Frodó leült egy kőre, épp mikor egy nagy, csupasz sziklakiszögellés tetejére értek. Előttük a völgy oldalának egy horpadása, amit az ösvény megkerült, és úgy haladt tovább, de itt, a szakadék felől, épp csak hogy párkánnyi széles volt; aztán a meredek, délre néző sziklafalon folytatódott, amíg csak bele nem veszett fönn a sötétbe.
– Muszáj egy kicsit pihennem, Samu – súgta Frodó. – Nagyon nehéz, Samu fiam, nagyon-nagyon nehéz. Csak tudnám, hogy meddig bírom. De mindenképpen muszáj pihennem egy kicsit, mielőtt erre vállalkoznék. – A keskeny ösvény felé mutatott.
– Psszt! Hssz! – szisszent rájuk a visszasiető Gollam, ajkára tette az ujját, s a fejével intett, sürgette őket. Meghúzta Frodó inge ujját, s az ösvényre mutatott; de Frodó nem mozdult.
– Még ne – mondta. – Még ne. – Fáradtság nyomasztotta, s valami, ami még a fáradtságnál is súlyosabb: úgy tetszett, nehéz bűbáj üli meg a testét-lelkét. – Muszáj pihennem – motyogta.
Ettől Gollam rettegése és izgalma olyan fokra hágott, hogy megszólalt, sziszegve a tenyere mögött, mintha valami láthatatlan lény elől titkolná szavait. – Pssz! Ne itt, ne! Itt nem sszabad! Osztoba! Sszemek látnak. Ha kijönnek a hídra, látnak. Gyerünk innét! Föl, föl, gyerünk!
– Gyerünk, Frodó uram – mondta Samu. – Megint csak igaza van. Itt nem maradhatunk.
– Jó – mondta Frodó, mintha aludnék, s a hangja is, mintha nem az ő hangja lenne. – Megpróbálom. – Fáradtan fölkelt.
De már késő volt. A szikla megremegett alattuk. A robaj, mely hangosabb volt, mint valaha, végigterült a földön, és visszhangot vert a hegyek között. Hirtelen nagy vörös láng csapott fel. Messze, a keleti hegyeken túl szökött az égre, s a rongyos felhőkre bíborvörös fényt löttyintett. Itt, a homály és a halott-hideg fény völgyében ez a szín elviselhetetlenül vadnak és kihívónak tetszett. A sziklacsúcsok és a fűrészfogas gerincek a Gorgorothban fölcsapó láng vörösében feketén szökkentek elő. Megreccsent az ég.
S Minas Morgul ráfelelt. Villámfénybe borult; fakó kék lángok villái csaptak föl a toronyból és a környező hegyekből a fellegekbe. A föld felnyögött; a városból elnyúlt kiáltás hangzott. Éles vijjogás vegyült bele, afféle keselyűhang, vad, dühös és rettegő nyerítés, és átható csikorgás, mely hamarosan olyan élessé lett, hogy a fül már nem is érzékelte. A hobbitok megpördültek, s fülüket befogva a földre vetették magukat.
A szörnyű kiáltás hosszú, émelyítő, jajongó vonyítássá halkult, majd teljesen elnémult. Frodó lassan fölemelte a fejét. A keskeny völgy túloldalán, tekintetével szinte egy szintben álltak a város falai, s a nyitott szájat, villogó fogsort formázó fekete kapu most tárva-nyitva. A kapun egy hadsereg vonult ki.
Az egész sereg fekete, éjfekete ruhában. A derengő falak előtt, a fénylő úttesten Frodó jól látta őket, a csöpp fekete alakokat, sort sor után, amint gyorsan és némán menetelnek, s csak ömlenek, ömlenek ki a kapun, végeláthatatlan áradatban. Előttük lovasok, sorokba rendeződött árnyak, élükön egy, aki nagyobb valamennyinél: egy Lovas, szénfeketében, csak épp hogy csuklyás fején koronaforma sisak csillan a beteges fényben. Már a híd közelébe ért odalent, Frodó merev tekintete makacsul követte, képtelen volt a szemét levenni róla. Ez vajon a Kilenc Lovas uralkodója, aki visszatért a földre, hogy kísértetseregét csatába vezesse? Igen, ez a fékezhetetlen király, akinek hideg keze a gyilkos késsel lesújtott a Gyűrűhordozóra. A régi seb most fájdalmasan lüktetett, s halálos hideg kúszott Frodó szíve felé.
A Lovas egyszerre megtorpant, a híd előtt, épp mikor e gondolat Frodóba beléhasított. A hobbit szíve megtelt rettegéssel, s mintha megbűvölték volna, megbénult. Megállt a sereg is. Néma csönd lett. Lehet, hogy a Gyűrű szólította a Lidérckirályt, s az egy pillanatra megzavarodott, mert valami más erőt is érzett a völgyben. Félve fordította erre-arra koronás-sisakos fejét, láthatatlan szeme végigsöpört a homályon. Frodó várt, megbűvölve, mint a madár a kígyó tekintete előtt. És sürgetőbben érezte a parancsot, mint valaha, hogy húzza fel az ujjára a Gyűrűt. De akármilyen nagy volt is a kényszer, nem volt hajlandó engedni neki. Tudta, hogy a Gyűrű csak elárulná, s még ha fölhúzza, sincs ereje, hogy a Morgul-királlyal szembenézzen még nincs. Akarata többé már nem engedelmeskedett a parancsnak, s bármennyire megrettentette, úgy .érezte, csak kívül csap le rá az az iszonyú erő. Irányítani kezdte a hobbit a kezét, s miközben Frodó tudata feszülten figyelte önmagát (mintha valami régen történt eseményt figyelne távolról), vonakodó és kényszerű engedelmességgel egyre közelebb-közelebb emelte a kezét a nyakában lógó lánchoz. S ekkor megmoccant a hobbit akarata: lassan visszakényszerítette a kezét, valami máshoz, amit a szíve táján rejtegetett. Hidegnek és keménynek érezte, ahogy rázárult a keze; Galadriel üvegcséje volt az, amit kincsként őrzött, de már-már elfelejtett. Mikor megérintette, egy pillanatra mintha a Gyűrű maga is eltűnt volna az emlékezetéből. Fölsóhajtott, s lehajtotta a fejét.
E pillanatban a Lidérckirály megfordult, megsarkantyúzta a lovát és átlovagolt a hídon, nyomában a fekete sereg. Lehet, hogy a tünde-köpeny állt ellen a láthatatlan szemnek, az is lehet, hogy a kicsi ellenség erőre kapott akarata térítette el a lidérckirály gondolatát. De mindenképp sietős volt a dolga. Már eljött az óra, s a hatalmas Úr parancsára háborúba kellett vonulnia.
A kanyargós úton, lefelé menet, hamarosan eltűnt, mint homály veszett a homályba, de a nyomában még egyre vonultak a csapatok a hídon. Ebből a völgyből Isildur ideje óta ekkora hadsereg még sosem vonult ki: s ekkora sereg még sosem indított támadást az Anduin gázlói ellen, pedig ez még csak egy volt, s nem is a legnagyobb Mordor seregei közül.
Frodó megmoccant. S a szíve egyszer csak Faramirhoz szállt. – A vihar végre kitört – gondolta. – Ez az irdatlan tömeg lándzsa és kard mind Osgiliathba tart. Vajon Faramirnak sikerül még idejében átjutnia? Bár sejtette, vajon tudta is a támadás óráját? S vajon hogy tudja tartani a gázlókat, ha a Kilenc Lovas királya ellene támad? S még jön más sereg is. – Elkéstem. Minden elveszett. Késlekedtem az úton. Még ha végrehajtom is a küldetésemet, akkor se szerez róla senki tudomást. Nem marad, akinek elmondhatnám. Értelmét veszti. – Erőt vett rajta a gyöngeség, és elsírta magát. Közben Morgul serege egyre csak vonult-vonult a hídon.
Majd nagy-nagy távolságból, mintha az emlékeiben élő Megyéből hallaná egy napsütéses nyári reggel, amikor elkezdődik a nap, és nyílnak s csukódnak az ajtók, megütötte a fülét Samu hangja. – Ébresztő, Frodó uram, ébresztő! – Ha a hang még azt is hozzátette volna, hogy: kész a reggeli, csöppet sem lepődött volna meg. Samunak láthatólag mehetnékje volt. – Ébresztő, Frodó uram! Elvonultak – mondta.
Tompa csattanás. Bezárultak Minas Morgul kapui. Az utolsó sor lándzsa is eltűnt az úton. A torony most is ott vigyorgott a túlparton, de a fénye kihunyt. A város visszahanyatlott a komor sötétbe és hallgatásba. De most is tele volt éber figyelemmel.
– Ébresztő, Frodó uram, elmentek, s nekünk is mennünk kell. Valami él ezen a helyen, valami szem, vagy látó elme, érted, hogy mit akarok mondani; s minél tovább maradunk, annál valószínűbb, hogy felfedez minket. Gyerünk innét, Frodó uram!
Frodó fölemelte a fejét, aztán fölállt. A kétségbeesés most se szakadt le róla, de a gyöngesége elmúlt. Még komoran el is mosolyodott, s most legalább olyan világosan látta, mint az imént az ellenkezőjét, hogy mi az, amit tennie kell, amit, ha tud, mindenképpen meg kell tennie, akár tudomást szerez róla Faramir, Aragorn, Elrond, Galadriel vagy Gandalf, akár nem. Mikor látta, hogy tiszta fény sugárzik már az ujjai közül, az üvegcsét megint a keblébe rejtette, a szíve fölé. Aztán elfordult Morgul városától, amely most épp csak hogy szürkén derengett túloldalt a sötétben, s fölkészült, hogy nekivágjon a fölfelé vezető útnak.
Gollam, mire Minas Morgul kapuja kitárult, úgy látszik, már előrekúszott a párkányon a sötétben, s ott hagyta a hobbitokat, ahol voltak. Most visszakúszott, s reszketett az ujja, vacogott a foga. – Osztobák! Bolondok! sziszegte. – Szietni! nem szabad azt hinni, hogy a veszély elmúlt. Nem múlt el. Sziesszünk!
Nem válaszoltak, de kimásztak utána, a párkányra. Egyiküknek sem volt ínyére, még azután sem, hogy annyi más veszedelemmel szembenéztek: de nem volt hosszú. Az ösvény hamarosan megint elkanyarodott, ott, ahol a hegyoldal megint kidomborodott, s ők váratlanul egy keskeny sziklahasadékhoz értek. Ez volt az első lépcső, amiről Gollam beszélt. Szinte teljes sötétség vette körül őket, alig láttak az orruknál tovább; de Gollam szeme sápadtan fénylett, néhány lábnyival feljebb, mikor visszafordult feléjük.
– Óvatoszan! – súgta. – Lépcők. Szok lépcő. Vigyázva! 
Szükség is volt a vigyázatra. Frodó és Samu először megkönnyebbült, hogy mindkét oldalon falat ért a keze, de a lépcső majdnem olyan meredek volt, mint a létra, s ahogy mentek-mentek fölfelé, egyre inkább tudatára ébredtek a fekete meredélynek a hátuk megett. S a lépcsőfokok keskenyek voltak, egyenetlenek, gyakran alattomosak: egyik-másik megkopott, síkos volt az éle, egyikmásik törött, s volt, amelyik a lábuk alatt mállott el, amikor ráléptek. De a hobbitok csak küszködtek, ujjuk kétségbeesetten csimpaszkodott a következő lépcsőfokba, fájó térdüket újra meg újra rákényszerítették, hogy meghajoljon és kiegyenesedjék; s ahogy a lépcsősor mélyebben vágott a meredek hegyoldalba, úgy nyúlt kétoldalt a sziklafal mindjobban a fejük fölé.
Végül, épp, mikor már azt hitték, hogy nem bírják tovább, látták, hogy Gollam szeme megint letekint rájuk. 
– Fenn vagyunk – suttogta. – Túl az elsző lépcőn. Ügyesz hobbitok magaszra másztak, nagyon ügyesz hobbitok. Már cak pár lépcőfok, annyi az egész, úgy ám.
Frodó és Samu fáradtan, szédelegve követte, s kúszott fel az utolsó lépcsőfokokon, majd ült le a végén lábát, térdét dörzsölgetve. Egy sötét folyosóban voltak, amely, úgy látszik, még egyre emelkedett, bár most már szelídebben és a lépcsőfokok nélkül. Gollam nem hagyta őket sokáig pihenni.
– Még mász lépcő isz van – mondta. – Szokkal hoszszabb lépcő. Pihenjetek majd a mászik lépcő tetején. Moszt ne.
Samu felnyögött. – Azt mondtad, hosszabb?
– Úgy ám, úgy ám, hosszabb – mondta Gollam. – De nem ilyen nehéz. Hobbitok megmászták az egyenesz lépcőt. Mószt a kanyargósz jön.
– És azután? – kérdezte Samu.
– Majd meglátjuk – mondta halkan Gollam. – Majd meglátjuk.
– Mintha azt mondtad volna, hogy valami alagút is lesz – mondta Samu. – Lesz alagút vagy valami más, amin át kell menni?
– Úgy ám, alagút – mondta Gollam. – De hobbitok pihenhetnek, mielőtt azzal próbálkozunk. Ha azon átjutunk, már majdnem a tetőn vagyunk. Nagyon közel... ha átjutunk. Úgy ám!
Frodó megborzongott. Beleizzadt a mászásba, s most fázott így verítékesen, a sötét folyosóban ugyanis hideg huzat volt, a láthatatlan magasból húzott lefelé. Fölállt, és megrázta magát. 
– Nos, gyerünk – mondta. – Nem valami kellemes itt üldögélni.
Úgy érezték, a folyosó több mérföld hosszú, s egyre csak húzott rájuk, viharos széllé erősödött a huzat. A hegy mintha gyilkos lélegzetével próbálta volna elriasztani őket, visszafordulásra késztetni a tető titkai elől, lefújni őket a kinti sötétbe. Csak akkor tudták meg, hogy a folyosó végére értek, mikor egyszer csak nem ért falat a jobb kezük. Látni édeskeveset láttak. Körös-körül nagy, alaktalan, fekete tömegeket, fölébük magasodó sötétszürke árnyakat, s hébe-hóba tompa vörös villanásokat a mélyen járó felhők alatt, s ilyenkor egy-egy pillanatra magas csúcsokat elöl és kétoldalt; oszlopok módjára tartották fölöttük az ég roppant, rongyos kárpitját. Látták, egy széles párkányon állnak, s azon kell fölkapaszkodniok még száz meg száz-lábnyira. Bal kéz felől sziklafal, jobb kéz felől a tátongó mélység.
Gollam közvetlenül a sziklafal tövébe vezette őket. Most éppen nem fölfelé mentek, de a kő a lábuk alatt töredezettebb, s útjuk a sötétben veszélyesebb volt, léptennyomon kőtömbök, hullott kövek torlaszolták el. Lassan, fáradságosan küszködtek előre. Frodónak és Samunak fogalma sem volt, hány óra telhetett el azóta, hogy beértek a Morgul-völgybe. Az éjszaka végtelennek tetszett.
Végül megint csak azt vették észre, hogy sziklafal állja el útjukat, s azon megint csak lépcsősor visz föl. Megálltak, aztán nekivágtak. Hosszú, fáradságos mászás volt; de ez a lépcső nem mélyedt a hegyoldalba. A sziklafal itt nem volt függőleges, s az ösvény, mint a kígyó tekergett föl rajta. Volt ahol egészen a sötét szakadék széléig kimerészkedett, s Frodó mint egy hatalmas katlant látta maga alatt a roppant hegyszorost a Morgul-völgy fejénél. Lent mint a csiganyál csillant a lidércút szalagja a Halott Várostól a Névtelen Hágóig. Gyorsan félrefordult.
A lépcsősor egyre csak felfelé-felfelé kígyózott, mígnem az utolsó meredek és egyenes szakasz újabb párkányra nem ért. Az ösvény itt elkanyarodott a nagy hegyszoros vonalától, s a tulajdon veszedelmes nyomdokát követte, befordult az Ephel Dúath teteje tájának egyik kisebb hasadékába. A hobbitok kétoldalt magas sziklaszirteket, szaggatott sziklacsúcsokat láttak haloványan, közöttük éjnél is feketébb hasadékokat, mélyedéseket, amelyeket rég elfeledett telek rágtak, vájtak a napot sosem látott kőbe. A vörös fény az égen mintha erősödött volna; bár nem tudták, a hajnal pirkad-e ilyen félelmesen e homályba burkolt földön, vagy a Szaurontól gyötört Gorgoroth bocsátja-e ki e veres lángokat. Frodó, ahogy fölnézett, magasan fölöttük, s még jó messzire ott látta, vagy azt hitte, hogy látja, keserves útjuk valóságos koronáját. A keleti égbolt tompa vörösére élesen rajzolódott ki két fekete hegyhát közt a szaggatott hegygerinc éle; s mindkét hegyháton egy kőkürtő állt.
Megtorpant, s alaposabban is szemügyre vette. A bal oldali kőkürtő magas volt, karcsú, és vörös tűz égett benne, vagy a túloldali vörös fény csillant át rajta valami nyíláson. Most már látta: fekete torony az, a hágó külső nyiladékában. Megérintette Samu karját, és rámutatott.
– Ez nagyon nem tetszik nekem! – mondta Samu. Szóval ezt a te titkos utadat végül is őrzik? – dörmögte, Gollamhoz fordulva. – Amint azt, gondolom, mindig is tudtad.
– Minden utat őriznek, úgy ám – mondta Gollam. Persze hogy őriznek. De hobbitoknak muszáj megpróbálni valami utat. Talán ezt őrzik legkevészbé. Talán mind elmentek nagy catába. Talán!
– Talán – morgott Samu. – Mindegy, addig még sokat kell mennünk és sokat kell másznunk. És még ott van előttünk az alagút. Azt hiszem, pihenned kéne, Frodó uram. Nem tudom, mennyi az idő, hogy nappal van-e vagy éjszaka, de mindenesetre órák óta megyünk.
– Igen, pihennünk kell – mondta Frodó. – Keressünk hát valami szélcsöndes zugot, s gyűjtsünk egy kis erőt. . . az utolsó erőfeszítéshez. – Mert úgy érezte, hogy most az következik. A túloldali ország, s amit ott véghez kell vinnie, most mind távolibbnak tetszett, túlságosan távolinak, hogy törje rajta a fejét. Most minden erejét arra összpontosította, hogy átjusson ezen az áthatolhatatlan falon. Vagy fölötte. S az őrzőin. Ha ezt a lehetetlen feladatot végre tudja hajtani, akkor a küldetését is teljesíti majd, vagy legalábbis úgy érezte a fáradtságnak ebben a sötét órájában, miközben Cirith Ungol alatt küszködött a sziklák homályában.
Beültek két kőszirt között egy hasadékba; Frodó és Samu valamivel beljebb. Gollam a nyílása közelében kuporodott le. Ott a hobbitok ettek valamit, úgy vélték, utoljára, mielőtt a Névtelen Földre érnének, sőt így együtt, talán életükben utoljára. A gondori útravalót ették, meg tünde-kenyeret, és ittak is egy keveset. De a vízzel takarékoskodtak, s épp csak hogy megnedvesítették kiszáradt szájukat.
– Kíváncsi vagyok, mikor találunk legközelebb vizet? – mondta Samu. – Bár, gondolom, azok is csak isznak, odaát. Ugye, isznak az orkok?
– Igen, isznak – felelte Frodó. – De erről inkább ne beszéljünk. Az ő italuk nem nekünk való.
– Akkor annál inkább meg kell töltenünk a kulacsainkat – erősködött Samu. – De idefönt nincs víz; sehol sem hallottam vízcsobogást. És különben is, Faramir azt mondta, Morgulban semmiféle vízből ne igyunk.
– Olyan vízből, ami az Imlad Morgulból folyik, így mondta pontosan – emlékeztette Frodó. – De most nem vagyunk a völgyben, s ha forrást találunk, annak a vize befelé folyik a völgybe, s nem ki onnét.
– Én akkor se bíznék benne – vitatkozott Samu. Valami gonoszat érzek itt. – Körülszimatolt. – S valami büdöset is. Te nem? Valami furcsa, áporodott szagot. Nem szeretem.
– Én nem szeretek itt az égvilágon semmit – mondta Frodó. – Se követ, se lépcsőt, se testet, se lelket. Úgy látszik, itt átkozott a föld, a víz, a levegő. De ha egyszer az utunk erre vezet.
– Úgy van – mondta Samu. – S ha ezt tudjuk, mielőtt elindulunk, akkor ma nem lennénk itt. De gondolom, ez gyakran megesik, a régiek annyiszor megénekelt dicső tettei, Frodó uram, mint mondani szoktam, kalandok. Valamikor azt hittem, hogy azok a csudálatos régiek azért indultak útnak és keresték az ilyet, vágytak rá, mert nyugtalanok voltak, az élet meg egy kicsit unalmas, tehát, hogy úgy mondjam, virtusból. De a regékből végül is nem ez derül ki, legalábbis azokból, amelyek megragadnak az ember eszében. Hanem hogy hőseik úgy csöppentek bele... ahogy mondtad, arra vezetett az útjuk. De gondolom, mindig lett volna alkalmuk, hogy visszaforduljanak, mint ahogy nekünk is volt, csakhogy ők nem fordultak vissza. S ha visszafordultak volna, akkor nem tudnánk róluk, mert elfelejtették volna őket. Mi csak azokról tudunk, akik továbbmentek... és ne feledd; néha a vesztükbe. Ha hazajöttek, rendben találták a dolgokat, bár egy és más megváltozott... mint ahogy az öreg Bilbó úr járt. De nem ezek a legjobb történetek, mármint hogy hallgatni nem. Belecsöppenni mégis ezekbe a legjobb. Csak tudnám, mi milyenbe keveredünk.
– Én is szeretném tudni – válaszolta Frodó. – De nem tudom. És ez az igazi. Vedd csak akármelyik regét, amelyiket kedvelsz, te talán tudod, vagy sejted, hogy miféle vége lesz, jó-e vagy rossz, de aki benne van, az nem. És te nem is szeretnéd, hogy tudja.
– Nem, uram, persze hogy nem. Itt van például Beren, ő nem is sejtette, hogy a végén még majd megszerzi a szilmarilt a Vaskoronából Thangorodrimban, mégis megszerezte, márpedig az rosszabb hely volt, mint ez, s őt gonoszabb veszedelem fenyegette, mint minket itt. De hát az, persze, hosszú mese, van benne boldogság, gyász, és már akkor sincs vége... és a szilmaril végül Erendilhez kerül. Meg aztán, uram, van itt valami, amire sose gondoltam! Itt őrizzük, azazhogy őrzöd, uram, a fényének egy picike részét ebben a csillag-üvegcsében, amit az Úrnőtől kaptál ajándékba! Még elgondolni is, hogy mi ugyanazt a mesét éljük. Hogy folytatódik. Hát az igazi meséknek sosincs végük?
– Nem, sosincs végük – mondta Frodó. - De a szereplőik jönnek-mennek, ahogy a szerepük véget ért. A mienk is véget ér majd valamikor... vagy nagyon hamar.
– Hát akkor annál inkább pihenjünk és aludjunk egyet – javasolta Samu. Komoran elnevette magát. – Pontosan arra vágyom, Frodó uram. Afféle közönséges, hétköznapi pihenésre és alvásra, és arra, hogy a reggeli kerti munkára ébredjek. Sajnos, világéletemben ez volt az egyetlen vágyam. Azokat a nagy és fontos terveket nem nekem találták ki. De akkor is kíváncsi lennék, belekerülünk-e valami regébe vagy énekbe. Mert hogy benne vagyunk, az biztos; de úgy értem, szavakba öntik-e, fogják-e énekelni a tűznél, vagy fel fogják-e olvasni vaskos, fekete és vörös betűs könyvekből, hosszú-hosszú évek múltán is. És mondják-e majd: – Halljuk csak azt Frodóról meg a Gyűrűről! – Meg azt, hogy: – Igen, ez az egyik legkedvesebb történetem. Frodó nagyon bátor volt, ugye, apu? Bizony, kisfiam, ő a leghíresebb hobbit, s ez nem kis szó.
– Túlságosan is nagy szó! – nevetett Frodó. Hosszan, csengő hangon, szívéből nevetett. Ilyesmit a hegyek azóta nem hallottak, hogy Szauron megjelent Középföldén. Samunak egyszer csak az az érzése támadt, hogy minden kő rájuk figyel, s hogy a szirtek feléjük hajolnak. Frodó ügyet sem vetett rá: megint csak elnevette magát. – Hallod-e, Samu – mondta –, ha téged hallgatlak, majdnem olyan jól mulatok, mintha a regét már írásban olvasnám. De te kihagytad a legfontosabb szereplők egyikét: Csavardi Samut, a rettenthetetlent. – Mesélj még Samuról, apu! Miért nincs a mesében több arról, hogy ő mit mondott’? Pedig ezt szeretem a legjobban, azon lehet a legnagyobbat nevetni. És Frodó, ugye, nem jutott volna messzire Samu nélkül? Nem, apu?
– Ne, Frodó uram – szólt rá Samu. – Ezen ne tréfálkozz. Én komolyan beszéltem.
– Én is – mondta Frodó. – És komolyan is folytatom. Egy kicsit előreszaladtunk. Én is, meg te is, Samu, még mindig a rege legrosszabb részén tartunk, s nagyon valószínű, hogy itt majd megszólal valaki: – Csukd be a könyvet, apu, ezt ne olvassuk tovább!
– Lehet – mondta Samu. – De az nem én leszek. Más az, hogy valami megtörténik, és más, ha úgy mondják el. Itt van például Gollam, ő kitűnően beleillik a regébe, sokkal jobb hallani róla, mint együtt lenni vele. S valamikor maga is kedvelte a regéket, mint mondja. Csak azt tudnám, hogy ő minek tartja magát, hősnek vagy cselszövőnek?
– Gollam! – szólt oda neki. – Szeretnél mesehős lenni?... most hol van ez már megint?
Nyoma se volt a menedékhelyük szájában, sem a közelükben, sehol. Enni nem evett, hiába kínálták, épp csak egy korty vizet fogadott el, mint máskor is: aztán mintha összekucorodott volna, hogy aludjék. Előző nap azt hitték, hogy hosszú távollétének legalábbis az egyik oka az, hogy a maga ínyének megfelelő élelmet keressen: most meg, lám, megint meglépett, miközben beszélgettek. De most ugyan miért?
– Nem szeretem, hogy csak úgy, egyetlen szó nélkül elsompolyog – bosszankodott Samu. – És a legkevésbé most. Élelmet itt biztosan nem talál, hacsak követ nem eszik. Hisz itt még csak moha sem kerül!
– Nem érdemes a fejünket törni rajta – intette le Frodó. – Nélküle nem jutottunk volna el idáig, a hágónak még a tájára sem, így hát kénytelenek vagyunk megbékélni a szokásaival. Ha alattomos, hát alattomos.
– Mindegy. Akkor is jobban szeretem a szemem előtt tudni – mondta Samu. – Ha alattomos, annál inkább. Emlékszel? Sose volt hajlandó megmondani, hogy a hágó őrizetlen-e vagy sem? S lám, most egy tornyot látunk – lehet, hogy oda szökött, lehet, hogy nem. Mit gondolsz, nem értük ment, az orkokhoz vagy akármicsodákhoz?
– Nem, azt nem hiszem – felelte Frodó. – Még ha rosszban töri a fejét, ezt akkor is valószínűtlennek tartom. Nem hiszem: nem azért ment, hogy az orkokat, vagy az Ellenség bárki szolgáját idehozza. Miért várt eddig, kínlódott velünk végig ezen az úton, s jött ilyen közel a rettegett országhoz? Már számtalanszor elárulhatott volna, mióta találkoztunk vele. Nem, ha rosszban sántikál is, az olyasmi lehet, ami csak neki hasznos, s amiről azt hiszi, hogy titokban tudja tartani.
– Nos, tegyük fel, hogy igazad van, Frodó uram mondta Samu. – De számomra ez se nagy vigasz. Egyvalamiben nem tévedek: semmi kétségem, hogy engem boldogan az orkok kezére adna. Persze, valamire nem gondoltam – a drágaságára. Nem, azt hiszem, más se jár az eszében, mint hogy A Drágaság a szegény Szméagolt illeti. S ha valamit kiagyalt, hát ez van a hátterében. De hogy mit használ neki, hogy minket ide fölhozott, azt el nem tudom képzelni.
– Valószínűleg maga sem – mondta Frodó. – Sőt, azt se hiszem, hogy a ködös kis agyában bármi világos terve lenne. Azt viszont biztosra veszem, hogy amíg csak lehet, szeretné a Drágaságot megóvni az Ellenségtől, s legalább részben ez dolgozik benne. Másrészt meg az, hogy ily módon időt nyer, és kivárhatja az alkalmat.
– Igen, a Vakarék meg a Rohadék, mint már mondtam – helyeselt Samu. – De minél közelebb jutnak ők ketten az Ellenség földjéhez, annál inkább válik Rohadék a Vakarékból. Ne feledd a szavamat: ha valaha elérjük a hágót, nem fogja hagyni, hogy a drágaságot csak úgy, baj nélkül átvigyük a határon.
– Még nem értünk oda – mondta Frodó.
– Nem, de jó, ha mindig résen vagyunk. Ha alva talál, nagyon könnyen felülkerekedik benne a Rohadék. Ezt nem azért mondom, hogy most nem alhatnál egy kicsit nyugton, Frodó uram. Nyugodtan alhatsz, ha itt fekszel mellettem. Boldog lennék, ha aludni látnálak. Majd őrizlek; s különben is, ha itt fekszel a karomban, senki sem érhet hozzád úgy, hogy Samu ne tudna róla.
– Aludni? – sóhajtott fel Frodó, mint aki a sivatagban hűvös zöld oázisról álmodik. – Igen, azt hiszem, még itt is el tudnék aludni.
– Akkor aludj, uram. Hajtsd az ölembe a fejedet.
Gollam így lelte őket órákkal utóbb, amikor kúszvamászva aláereszkedett a sötét ösvényen és visszatért. Samu a sziklának támaszkodott, feje hátrabillent, s nagyokat szuszogott. Ölében a mélyen alvó Frodó feje; fehér homlokán Samu barna keze, a másik meg lágyan a mellén. S mindkét arcon béke.
Gollam rájuk nézett. Ösztövér, kiéhezett arcára különös kifejezés költözött. A fény kihunyt a szemében, tekintete elhomályosult, elszürkült, elárulta, hogy öreg és fáradt. Mintha összerándult volna a heves fájdalomtól, félrefordult, visszanézett a hágóra, fejét rázta, mint aki önmagával vitatkozik. Majd visszafordult, lassan kinyújtotta reszkető kezét, s óvatosan, nagyon óvatosan, megérintette Frodó térdét. Mintha csak megcirógatta volna. Ha most látja valamelyik alvó, egy futó pillanatra még azt hihette volna, hogy öreg, megfáradt hobbitot lát, akit az évek már úgy megrokkantottak, hogy túljutott időn, túl barátságon és rokonságon, az ifjúság mezőin és áramlatain, egy öreg, kiéhezett, szánalomra méltó lelket.
De az érintésre Frodó megmoccant, s álmában halkan felkiáltott. Samu azon nyomban felriadt rá. Az első, amit meglátott, Gollam volt, amint “épp fogdossa a Gazdáját“ – gondolta.
– Hé, te! – kiáltott rá nyersen. – Mit csinálsz itt?
– Szemmit, szemmit – suttogta Gollam. – Jó Gazda. – Azt elhiszem – mondta Samu. – Te meg hol tekeregtél? Csak úgy elsompolyogsz, aztán visszasompolyogsz, vén csibész?
Gollam hátrább húzódott és zölden villant meg a szeme. Most, ahogy behajlított lábán ült, szeme kidülledt, majdnemhogy póknak látszott. A futó pillanat visszahozhatatlanul elmúlt.
– Szompolygok, szompolygok! – sziszegte. – A hobbitok mindig udvariaszak, úgy ám! Kedvesz kisz hobbitok. Szméagol felviszi őket titkosz úton, amit szenki meg nem találna. Fáradt ész szomjasz, úgy ám. Szomjasz; vezeti őket, öszvényt keresz, ész ők azt mondják: szompolyogsz, szompolyogsz. Nagyon jó barátok, úgy ám, drágaszágom, nagyon jók.
Samunak rossz volt egy kicsit a lelkiismerete, bár most sem bízott benne jobban. – Elnézést – mondta. – Elnézést, de álmomból ébredtem. És nem lett volna szabad elaludnom, azért voltam egy kicsit goromba. De Frodó uram nagyon fáradt, s megkértem, aludjon egy szemhunyásnyit; nos hát, ez volt az oka. Elnézést. De te hol voltál?
– Szompolyogni – morogta Gollam, és megint kigyúlt a szemében a zöld fény.
– Helyes – vágta rá Samu. – Ha ez a szó úgy tetszik neked. És azt hiszem, nem is jár olyan messze az igazságtól. De azt hiszem, jó lenne, ha most együtt sompolyognánk tovább. Mennyi az idő? Ma van, vagy már holnap?
– Holnap – mondta Gollam. – Vagyisz hogy már akkor holnap volt, mikor hobbitok elaludtak. Nagyon osztoba dolog, nagyon veszedelmesz... még jó, hogy szegény Szméagol a közelben szompolygott ész őrködött %löttük.
– Azt hiszem, ez lassan már unalmassá válik – mondta Samu. – De annyi baj legyen. Fölébresztem a Gazdát. Gyöngéden kisimította a hajat Frodó homlokából, fölébe hajolt, s halkan szólongatta.
– Ébredj! Frodó uram! Ébredj!
Frodó megmoccant, kinyitotta a szemét, s ahogy megpillantotta Samu fölébe hajló arcát, elmosolyodott. Nincs még korán, Samu? – kérdezte. – Még sötét van.
– Itt mindig sötét van – mondta Samu. – De Gollam visszajött, Frodó uram, s azt mondja, már holnap van. Így hát muszáj továbbmennünk. Az utolsó szakasz.
Frodó mély lélegzetet vett, és felült. – Az utolsó szakasz! – mondta. – Nicsak! Szméagol! Találtál valamit enni? Pihentél egy kicsit?
– Szméagolnak sze étel, sze pihenő, szemmi – mondta Gollam. – Szompolygott.
Samu bosszúsan csettintett, de megfékezte magát.
– Ne mondj magadról csúfakat, Szméagol – mondta Frodó. – Az nem bölcs dolog, akár igaz, akár nem.
– Szméagolnak el kell fogadnia, amit mondanak róla – felelt Gollam. – Szamu meszter mondta, a hobbit, aki mindent tud.
Frodó ránézett Samura. – Igen, én – mondta Samu. Én használtam ezt a szót, amikor hirtelen fölébredtem, s ő volt az első, amit megláttam. Mondtam, hogy elnézést kérek, de készségesen visszavonom.
– Ugyan, hagyjuk az ilyet – szólt rá Frodó. – De úgy látszik, itt az ideje, hogy tisztázzunk valamit, te meg én, Szméagol. Mondd, az út hátralevő részét már megtaláljuk magunk is? Már látjuk a hágót, s ha az utat megtaláljuk, akkor, gondolom, joggal mondhatjuk, hogy a megállapodásunk teljesült. Te megtetted, amit ígértél, s így szabad vagy: szabadon visszatérhetsz oda, ahol élelmet találsz, és kipihenheted magad. Oda mégy, ahova kedved tartja, csak az Ellenség szolgáihoz ne. És valamikor talán meg tudlak jutalmazni, én, vagy akik akkor még emlékeznek rám.
– Ne, ne, ne. Még ne – nyöszörgött Gollam. – Jaj, ne! Nem találják meg maguk az utat, vagy igen? Szemmiképpen nem. Még hátra van az alagút. Szméagolnak menni kell. Ninc pihenész. Ninc evész. Még ninc.
9. fejezet

A Banyapók Odúja

Lehet, hogy már nappal volt, mint Gollam mondta, de a hobbitok nem láttak semmi különbséget, hacsak azt nem, hogy az égbolt nem volt olyan fekete, hanem mintha sűrű füst felhőzte volna be; az éjszaka sötétje helyett, ami a repedésekben, üregekben még most is ott ólálkodott, alkonyatszürkébe öltözött körülöttük a köves világ. Továbbindultak. Gollammal az élen. A két hobbit most egymás mellett hágott fölfelé a jobbról is, balról is faragatlan szobrok módjára sorakozó sziklaszirtek, töredezett és viharvert kőszálak között, a hosszú vízmosásban. Hang semmi. Előttük, talán egy mérföldnyire, nagy kőfal zárta el az utat, a hegy kövének talán az utolsó roppant feltüremlése. Sötéten meredt elébük, s ahogy közeledtek feléje, egyre magasabbat mutatott, végül már föléjük tornyosult, s teljesen elzárta a kilátást mindenre, ami mögötte van. Lábánál mély homály. Samu beleszagolt a levegőbe.
– Pfuj! Ezt á szagot! – undorodott. – Egyre büdösebb lesz.
S már ott is voltak a homályban, s a közepén megpillantották a barlang száját. – Ez a bejárat – mondta Gollam halkan. – Az alagút bejárata. – A nevét nem mondta meg Torech Ungolnak, a Banyapók Odújának hívták. Abból áradt a bűz; nem a morguli mezők émelyítő bomlásszaga, hanem mintha valami megnevezhetetlen mocsok tömege rejtőznék odabenn a sötétben.
– Más út nincs, csak ez, Szméagol?-kérdezte Frodó. – Nincen, nincen – felelt Gollam. – Úgy ám, moszt erre kell mennünk.
– Azt mondod, te már keresztülmentél ezen a likon?
– kérdezte Samu. – Pfuj! Bár lehet, hogy a te orrodat nem bántja a bűz.
Gollam szeme megvillant. – Nem tudja, hogy minket mi bánt, ugye, drágaszágom? Nem, de nem ám. De Szméagol szokat elviszel. Úgy ám. Keresztülment, bizony, keresztül ám. Ez az egyetlen út.
– Csak tudnám, mi az, ami ennyire bűzlik – töprengett Samu. – Olyan. . . nem, még kimondani se jó. Mintha valami ork-odú lenne, ahol száz éve gyűlik a piszok.
– Nos, ork-odú vagy sem, más út nincs, tehát ezen kell elindulnunk.
Mély lélegzetet vettek, és beléptek. Pár lépéssel beljebb már koromfekete, áthatolhatatlan sötét volt. Ilyen sötétséget Mória fény nélküli folyosói óta nem tapasztalt se Frodó, se Samu, sőt ha lehet, itt még mélyebb, még sűrűbb volt körülöttük a sötétség. Ott legalább légmozgás volt, visszhang, ott érezték a teret. Itt azonban mozdulatlan, áporodott, sűrű levegő vette körül őket, s a barlang minden hangot elnyelt. Mintha az anyaggá vált sötétség sűrű párájában haladtak volna előre, mintha azt lélegezték volna be, az vakította volna meg, nemcsak a szemüket, de a lelküket is, annyira, hogy ettől a színek, a formák, sőt a fény emléke is kitörlődött. Mintha örökké éjszaka lett volna, s ezután már örökké éjszaka lenne, mert az éjszaka a minden.
De egy darabig még éreztek, sőt a tapintásuk kezdetben szinte fájón kiéleződött. A falak, meglepetésükre, simák voltak, s a padló, egy-egy lépcsőfoktól eltekintve, egyenletes, lejtése szinte változatlan. A járat magas volt és széles, annyira, hogy bár a két hobbit egymás mellett ment, s csak kinyújtott kezével érintette a falat, egyik az egyik, a másik a másik oldalon, elválasztotta őket a sötétség.
Gollam ment elöl, kezdetben csak pár lépésnyire. Amíg képesek voltak ilyesmire ügyelni, ott hallották, közvetlenül maguk előtt ziháló, sziszegő lélegzetvételét. De érzékeik egy idő múltán eltompultak, elzsibbadt még a tapintásuk, hallásuk is, tapogatóztak, mentek, tovább és tovább, s nem hajtotta őket más, csak ami a barlangba is behozta: az akaratuk és a vágy, hogy egyszer majd odaérjenek a kapuhoz, odaát.
Talán még nem jutottak nagyon messzire, de már rég nem tudták, mióta vannak úton, s mekkora távolságot tehettek meg, mikor Samu, jobboldalt, észlelte, hogy a fal síkja megszakad; egy pillanatra úgy érezte, hogy kevésbé sűrű levegő áramlik be, aztán a nyíláson már túl is jutottak.
– Úgy látszik, itt több járat is van – suttogta nagy erőfeszítéssel; még hangot kiadnia is nehéz volt. – Ez hamisítatlan ork-odú.
Ezt az első, jobb oldalit követőleg Frodó is elhagyott három-négy ilyen nyílást, keskenyebbeket, szélesebbeket; de eddig még semmi kétely nem merült föl, hogy melyik a főág, hisz ez egyenesen vezetett, nem kanyarodott el, és egyenletesen tartott fölfelé. De meddig, s ebből mennyit kell még, mennyit bírnak elviselni? A levegő, feljebb, mind fojtóbb lett; s a vaksötétben egyre inkább úgy érezték, hogy sűrűbb ellenállásba ütköznek, mint az áporodott levegő. S ahogy előrenyomultak, hol itt, hol ott érintette valami a fejüket, kezüket; valami hosszú csáp, vagy lelógó képződmény, maguk se tudták, hogy mi. És a bűz is egyre sűrűbb lett. Addig, amíg végül már úgy érezték, egyetlen érzékük működik, a szaglásuk, s az is csak, hogy gyötörje őket. Egy órája, két órája, három órája...? Vajon mennyi ideje vannak ebben a fény nélküli lyukban? Órákat... de lehet, napokat, heteket töltöttek már itt. Samu otthagyta az alagút falát, Frodó mellé húzódott, amíg a kezük össze nem találkozott és egybe nem kapcsolódott. Attól kezdve kéz a kézben mentek tovább.
Végül Frodó keze, a bal oldali, egyszer csak a semmibe nyúlt. Majdhogy el nem esett. Ez sokkal szélesebb nyílás volt, mint amilyenekkel eddig találkoztak; s olyan bűz áradt belőle, olyan heves, sűrű rosszindulat, hogy Frodó megtántorodott. E pillanatban Samu is elveszítette az egyensúlyát, és elhasalt.
Frodó a félelmével és a hányingerével küszködve tapogatózott Samu keze után. – Tovább! – mondta rekedten; szinte hangtalanul. – Innét jön. A bűz is meg a veszedelem is. Gyerünk! Gyorsan!
Minden maradék erejét és elszántságát összeszedve segített Samunak talpra állni, s kényszerítene lépésre a lábát. Samu ott tántorgott az oldalán. Egy lépés, két lépés, három lépés... végül hat lépés. Talán sikerült túljutniuk az iszonyú láthatatlan nyíláson, de akár igen, akár nem, egyszerre könnyebben szuszogtak, mintha elengedte volna őket valami gonosz akarat. Tovább küszködtek. Még mindig kéz a kézben.
De szinte azonnal újabb gonddal találták szemközt magukat. Az alagút kettéágazott, vagy legalábbis úgy érzékelték, és a sötétben nem tudták megállapítani, melyik ág a szélesebbik, vagy melyik az, amelyik többé-kevésbé arra tart, mint az előző. Most merre, balra vagy jobbra? Nem volt, amin eligazodhattak volna, pedig ha a rossz utat választják, végzetes lehet.
– Gollam merre ment? – zihálta Samu. – És miért nem várt meg?
– Szméagol! – mondta Frodó. Kiáltani próbált: Szméagol! – De hangja megcsuklott, s a név szinte még el sem hagyta a száját, már a semmibe fulladt. Válasz semmi, visszhang semmi, a levegő még csak meg sem rezdült.
– Most azt hiszem, végleg faképnél hagyott – morgott Samu. – S azt hiszem, pontosan ezért hozott ide minket. Gollam! Csak kerülj egyszer a kezem közé, megkeserülöd!
Addig tapogatóztak, matattak a sötétben, amíg ki nem derítették, hogy a bal oldali nyílás el van zárva; vagy zsákutca, vagy valami leszakadt nagy kőtorlasz állja el a folyosót. – Erre nincs tovább – suttogta Frodó. – Jó út vagy sem, a másikon kell mennünk.
– Mégpedig sietve – zihálta Samu. – Mert van itt a közelünkben valami, ami Gollamnál is rosszabb. Érzem, hogy les.
Alig tettek néhány lépést, a súlyos, párás csöndben döbbenetes, iszonyú hangot hallottak, gurgulázó, bugyborékoló hangot és egy elnyújtott, gonosz szisszenést. Megperdültek, de látni nem láttak semmit. Kővé dermedve álltak, szemüket a sötétbe meresztették, s vártak, maguk sem tudták, mire.
– Ez csapda! – mondta Samu. Keze a kardja markolatára tévedt, s majdani sírjának sötétje jutott eszébe. – Bár itt lenne velünk az öreg Toma! – gondolta. S ahogy ott állt a sötétben, a sötétnél is sötétebb kétségbeeséssel és haraggal a szívében, egyszerre mintha fényt látott volna: fényt az agyában, kezdetben szinte elviselhetetlenül ragyogó fényt, olyat, mint amilyennek a napsugarat látja, aki hoszszú ideig bujkált ablaktalan zugban. Aztán a fény elszíneződött: zöld, arany, ezüst, fehér színt öltött. Messze, mintha tünde-kéz festette képecskén látná, megpillantotta Galadriel úrnőt Lórien gyepén, kezében az ajándékokkal. – És neked, Gyűrűhordozó – hallotta távolról, de tisztán –, neked ezt szántam.
A bugyborékolás, sziszegés erősödött, közeledett, csikorgást is hallottak, mintha hatalmas, ízeltlábú valami közeledett volna lassan, de céltudatosan a sötétben. S előtte a bűz. – Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta Samu, s hangjába egyszerre visszatért az élet. – Az Úrnő ajándéka! A csillag-üvegcse,! Amiről azt mondta, hogy a sötétben majd világít! A csillag-üvegcse!
– A csillag-üvegcse? – mondta Frodó, mint aki álmából ébred, s alig érti. – Hát persze! Hogy lehet, hogy én megfeledkeztem róla? Fényt ád, ha minden fény kialszik! S ha valaha, hát most aztán segítene a fény!
Keze lassan benyúlt a zubbonya alá, s lassan fölemelte Galadriel üvegcséjét. Az egy pillanatig csak derengett, halványan, mint a fölkelő csillag a sűrű homályban, majd, ahogy erőre kapott, s Frodóban is föltámadt a remény, már izzott; ezüst láng koszorúzta kápráztató fényben ragyogó pici középpontját, mintha Erendil maga szállt volna le a napkelte ösvényéről az utolsó szilmarillal a homlokán. A sötétség visszavonult előle, s végül szinte nagy, levegővel teli kristálygömb közepén ragyogott. A kéz, amely tartotta, fehéren sziporkázott.
Frodó csodálkozva nézte a mesébe illő ajándékot, amit oly régen hordott magánál, anélkül hogy értékét, erejét sejtette volna. Ritkán jutott eszébe útközben, amíg a Morgul-völgybe nem értek, használni sosem használta, nehogy a fény elárulja őket. 
– Aiya Erendil Elenion Acalima! – kiáltotta, s nem tudta, mit mond; mert mintha más hangja szólt volna az övével, tisztán, az odú mocskos levegőjével be nem szennyezetten.
De Középföldén más erők is vannak, a sötétség erői, s ezek régiek és hatalmasak. És Ő, a Banya, aki a sötétben közeledett, mikor meghallotta ezt az idők mélyéről fölhangzó tünde-kiáltást, ügyet sem vetett rá, nem riasztotta vissza.
Frodó, már miközben mondta, ott érezte a fölébe hajló irdatlan rosszindulatot, az ellene irányuló gyilkos figyelmet. Az alagútban nem messze, már ott, a nyíláson innét, ahol megtántorodtak és elestek, megpillantotta a két nagy szemet, a két nagy sokablakú szemnyalábot – a most már leplezetlenül közeledő fenyegetést. A csillagüvegcse ragyogását megtörte és szétszórta a szemek ezernyi felülete, de e sziporkázó felszín alatt, lassan fölizzott valami gyilkos, fakó tűz, a gonosz szándék verméből fölcsapó láng. Iszonyú és ocsmány volt ez a két szem, állati és mégis céltudatos, tele undorító gyönyörűséggel, kárörvendő örömmel, hogy zsákmánya menthetetlenül csapdába esett.
Frodó és Samu iszonyodva, lassan hátrált. Tekintetüket magához kötötte két iszonyú, merev és fenyegető szem. Frodó keze megremegett, az üvegcse leereszkedett. Majd hirtelen kitépték magukat a kényszer alól, hogy a szem mulatságára vakrémületbe esve fejvesztve meneküljenek, megfordultak, s együtt próbáltak egérutat nyerni de ahogy Frodó futtában hátranézett, rémülten látta, hogy a szempár nyomban, nagyokat szökkenve, utánuk ered. A gyilkos bűz mint felhő vette körül őket.
– Megállj! Megállj! – kiáltotta. – Nincs értelme futni. A szemek lassan közelebb úsztak.
– Galadriel! – kiáltotta Frodó, s bátorságát összeszedve megint magasra emelte az üvegcsét. A szempár megtorpant. Egy pillanatra mintha elengedte volna őket, mintha kétely fátyolozta volna el. Frodó szíve föllángolt, s anélkül, hogy meggondolta volna, akár ostobaságból, akár kétségbeesésében, akár bátorságból, áttette az üvegcsét a bal kezébe, s a jobbjával kardot rántott. Fullánk fölvillant, az éles tünde-penge szikrát hányt az ezüst fényben, de az élén kék fény táncolt. Ekkor, a csillagfényt magasra emelve, s fénylő kardját előreszegezve, Frodó, a Megyéből való hobbit kemény léptekkel megindult a szempár elébe.
Az megremegett. A fény közeledtére kiült belé a kétely. Először az egyik, majd a másik szem is elhomályosult, lassan visszahúzódott. Még soha fény ilyen gyilkos erővel nem sújtott rá. Naptól, holdtól, csillagtól mindeddig biztonságban élt idebent, de most egy csillag szállt le a föld alá, ide. Ahogy közeledett, a szemek egyre inkább meghunyászkodtak. Először az egyik, majd a másik fénye hunyt ki; a szempár megfordult, s a nagy, felfuvalkodott test útját állta a fénynek. A szempár már nem volt látható.
– Frodó úr! Frodó úr! – Samu. Ott volt közvetlenül mögötte, ő is karddal a kezében, harcra készen. Csillag és dicsőség! Ezt csak a tündék tudnák megénekelni, ha hírét vennék! S talán életben maradok, hogy elmondhassam nekik, és hallhassam az éneküket! De ne tovább, uram! Netovább, abba az odúba! Gyerünk ki innét, ki ebből az ocsmány odúból. Ez az egyetlen reményünk!
Így hát megfordultak, s nekieredtek, először csak lépésben, majd futva; az alagút ugyanis egyre emelkedett, ők lépésről lépésre messzebb jutottak a láthatatlan odú bűzétől, s ennek arányában tért vissza a lábukba és szívük be az erő. De a Figyelő Szem gyűlölete ott ólálkodott a sarkukban szakadatlan, egy ideig talán vakon, de legyőzhetetlenül, s most is gyilkolni készen. S most hideg, híg levegőáram vette körül őket. Ott volt végre a nyílás előttük, az alagút vége. Zihálva, tetőtlen térre vágyva rugaszkodtak neki újra; majd döbbenten tántorodtak hátra. A kijárat el volt zárva; nem kő torlaszolta el, hanem valamiféle háló, puha és rugalmas, de erős és áthatolhatatlan; a levegő átszűrődött rajta, de fény semmi. Másodszor is nekirohantak, másodszor is visszavetette őket.
Frodó magasra emelte az üvegcsét, megnézte, s valami szürkeséget látott maga előtt, amin a csillag-üvegcse ragyogása nem hatolt át, s még csak nem is világította meg, mintha árnyék lenne, ami nem vet fényt, s amit a fény el nem oszlat. Az alagút bejáratát valami hálóféle szőtte át keresztül-kasul, szabályos háló, mintha egy óriáspók szőtte volna, csak sűrűbb annál, s minden szála kötélnyi vastag.
Samu mogorván elnevette magát. – Háló! – mondta. – Ennyi az egész? Pókháló. De miféle pók műve? Gyerünk, szedjük le!
Dühödten vagdosta a kardjával, de a szál, amelyre rácsapott, nem szakadt el. Engedett egy kicsit, visszapattant, mint az íj megfeszített idege. Samu háromszor csapott le teljes erejéből, amíg a számtalan szál közül egyetlen egyet ketté tudott vágni: az összezsugorodott, s mint az ostor csattant a levegőben. A vége Samu kezét érte, fölkiáltott fájdalmában, hátraszökkent, s kezét a szájához kapta.
– Napokig tart, míg ezt az utat megtisztítjuk – mondta. – Most mit csináljunk? A szemek nem jönnek?
– Nem, nem látom őket – felelte Frodó. – De most is úgy érzem, hogy néznek, vagy hogy az a jószág énrám gondol: talán újabb terven töri a fejét. Ha a fényt lejjebb engedném, vagy kialudna, nyomban a nyakunkon lenne.
– A legvégén estünk csapdába! – mondta keserűen Samu, s fáradtságánál, kétségbeesésénél is nagyobb volt a haragja. – Szúnyogok a pókhálóban! Bár fogna, s mielőbb fogna Gollamon Faramir átka!
– Az nem sokat segítene rajtunk – mondta Frodó. Gyerünk, lássuk csak, mire megy Fullánk. A tünde-penge. Beleriand sötét romjait, ahol kovácsolták, régen beszőtték már az iszonyat hálói. De vedd át az őrséget te, és tartsd vissza a szemeket. Tessék, itt a csillag-üvegcse. Ne félj! Emeld magasra, és figyelj!
Ezzel Frodó odalépett a nagy, szürke hálóhoz, egyetlen széles csapással több feszítőszálat keresztülvágott, s már ugrott is hátra. A kéken csillogó penge úgy nyeste a hálót, mint a füvet a sarló; az átvágott szálak összeugrottak, föltekeredtek, s lazán lógtak alá. A hálón máris jókora rés tátongott.
Frodó addig kaszabolta a hálót, amíg szét nem aprította elérhető távolságban valamennyi szálat, s a háló ott lógott-libegett a bezúduló szélben, mint a laza függöny.
– Gyerünk! – kiáltotta Frodó. – Tovább! Tovább! Egyszeriben teljesen elöntötte a vad öröm, hogy megmenekültek, épp a végveszély küszöbén. Forgott a feje, mintha erős bort ivott volna. Kiszökkent a szabadba, s nagyot kiáltott.
Az odú éjszakája után szeme világosnak érezte még ezt a sötétet is. A füstfelhők feljebb szálltak, meggyérültek, a komor nappal a vége felé közeledett; Mordor vörös fénye homályba veszett. Frodó mégis úgy érezte, hogy a remények hajnala nyílt meg előtte. Már majdnem a fal tetejére ért. Csak egy csöppet kell még mennie. A hasadék, Cirith Ungol, ott volt előtte, homályos bevágás a hegy fekete taraján, s jobbra-balra tőle feketén rajzolódott ki az égre a két torony. Egy kurta kis útszakasz, egyetlen futamat, és odaát van!
– A hágó, Samu! – kiáltotta, s ügyet sem vetett rá, hogy milyen átható a hangja, hogy az alagút fojtogató levegője után milyen élesen és tisztán cseng. – A hágó! Fuss! Fuss, és már odaát vagyunk!. . . mielőtt még bárki utunkat állná!
Samu rohant utána, ahogy a lába bírta; de akármilyen boldog volt is, hogy szabad, a szorongása nem múlt el, hátra-hátratekingetett az alagút sötét szája felé, félt, hogy meglátja a szemeket, vagy valamilyen elképzelhetetlen alakot, amint kiugrik és a nyomukba ered. De sem ő, sem ura nem ismerte a Banyapók ravaszságát. Sok-sok kijárata volt az odújának.
Időtlen idők óta itt lakott a gonosz, pókforma jószág, hasonlatos ahhoz, amely valaha Tündehonban élt, messze nyugaton, amit azóta ellepett a Tenger; hasonlatos ahhoz, “ amellyel Beren harcolt a Rettegés Hegyén, Doriathban, hogy azután a holdfényes erdei tisztás zöld gyepén Lúthienre leljen – még mindig időtlen időkkel ezelőtt. Hogy a Banyapók hogyan került ide, hogyan menekült pusztulásról pusztulásra, arról nem szól ének, mert a Sötét Időkből kevés rege maradt meg. De most akkor is itt van, s itt is volt már Szauron előtt, s mielőtt még Barad-dűr első kövét lerakták volna; és soha nem szolgált senkit, csak saját magát, itta a tündék és emberek vérét, felfúvódott és elhízott, közben szakadatlanul a lakomán járt az esze, és szőtte a homály-hálót; mert ami él, az mind az ő eledele, s amit kiokád, az a homály. A fajtájából, utóbb könyörtelenül lemészárolt hím ivadékaitól származó fattyaiból egész fészekalja vándorolt szorosról szorosra, az Ephel Dúathtól a keleti hegyekig, Dol Guldurig és vissza, a Bakacsinerdő búvóhelyéig. De hozzá, a Nagy Banyapókhoz, Ungoliant utolsó gyermekéhez fogható több nem akadt, közülük senki ennyi bajt a boldogtalan világnak nem okozott.
Gollam már hosszú évekkel ezelőtt fölfedezte. Ő, aki minden sötét odúba beszagolt, meghajolt előtte és imádta; a Banyapók gonosz indulatának feketesége átjárta minden gondolatát, elvágta őt a fénytől és megbánástól. $s megígérte neki, hogy ellátja élelemmel. De a Banyapók nem arra sóvárgott, amire ő. Tornyokról, gyűrűkről, a kéz vagy az elme alkotásairól édeskeveset tudott, nem is érdekelték, csak a mások testi-lelki halálát áhította, és hogy maga, csak ő maga, telizabálja magát élettel, s addig dagadjon, amíg már a hegyek sem bírják meg, és a sötétség sem képes magába fogadni.
De ez a vágya korántsem teljesült, most meg már jó ideje koplalt, kushadt az odújában, mert miközben Szauron hatalma nőttön-nőtt, a fény és minden eleven lény távol tartotta magát földje határaitól; a város, odalent, kihalt, így sem tünde, sem ember nem tévedt a Banyapók közelébe, csak néhány boldogtalan ork. Szegényes koszt, fél fogára sem elég. Márpedig ennie muszáj, s bármilyen óvatosan vájták is az orkok az új meg új, kanyargós járatokat a hágó és a tornyaik felől, ő mindig megtalálta a módját, hogy elkapjon közülük egyet-egyet. De ízesebb húsra vágyott. És Gollam most hozott neki.
– Majd meglátjuk, majd meglátjuk – motyogta magában Gollam, ha olyan kedvében volt, miközben a veszélyes utat rótta a hobbitokkal az Emyn Muiltól a Morgulvölgy felé–, majd meglátjuk. Úgy ám, lehet, hogy mikor ő a contokat ész a kiürült ruhát eldobja, mi majd megkereszszük, megkerítjük a Drágaszágot, ész ez lesz szegény Szméagol jutalma, hogy jó falatot hozott. Ész ha az már biztonszágban lesz, akkor majd megmutatjuk neki, akkor majd megfizetünk neki, drágaszágom, akkor majd visszafizetünk mindenkinek!
Ilyen gondolatokat ápolgatott ravaszsága legbelső kamrájában, s ezeket még akkor is eltitkolta, mikor újólag ellátogatott a Banyapókhoz, s földig hajolt előtte, miközben társai aludtak.
Ami meg Szauront illeti: ő tudta, hogy a Banyapók hol ólálkodik. És örült neki, hogy ott koplal, miközben gonoszsága mit sem csökken, mert ily módon sokkal biztonságosabban őrzi a földjére vezető ősi ösvényt, mint bárki más, akit ő létre tudott hozni. Az orkok meg, igaz, hasznos szolgák, de van belőlük rengeteg. Ha a Banyapók hébe-hóba elkap közülük egyet-egyet, csak hogy az étvágya el ne menjen, egészségére váljék; jut is, marad is. Sőt ahogy az ember is vet néha valami jó falatot a macskájának, Szauron is el-elküldött neki néhány foglyot, akiknek már semmi hasznát nem vette (mert ő a macskájának nevezte a Banyapókot, de az nem tartotta magát az övének) belekergette őket a Banyapók Odújába, aztán jelentették neki, hogy az ocsmány dög mint játszott el az áldozataival.
Így éltek hát egymás mellett ketten, élvezték a saját praktikájukat, s nem féltek se támadástól, se dühtől, se attól, hogy a gonoszságuk valaha netán véget érhet. Eddig még soha senki nem menekült a Banyapók hálójából, s ettől csak nőtt a dühe és éhsége.
De szegény Samu mit sem tudott arról a gonoszságról, amit ők gerjesztettek a Banyapókban maguk ellen, csak a félelem hatalmasodott el rajta megint, mindjobban, mert érezte a láthatatlan fenyegetést; ez olyan súlyos volt, hogy valóságos teherként nehezedett rá, miközben futott, s már-már az volt az érzése, hogy ólomból van a lába.
Körülötte iszonyat, előtte a hágón az Ellenség, gazdája meg mint a bolond rohan a karjába. Elfordította hát a szemét a homályról a háta mögött, s a mély árnyékról a szirt tövében, előrenézett, s egyszer csak két dolgot látott, amitől megfagyott benne a vér. Látta, hogy Frodó kezében a meztelen kard kék lánggal ég; és azt is látta, hogy bár az ég sötét a torony mögött, ablaka most vörösen világít.
– Orkok! – mormolta. – Így elhamarkodni a dolgot! Orkok vagy annál is rosszabbak. – Hirtelen föltámadt benne a veleszületett óvatosság, és rácsukta a tenyerét a kincset érő üvegcsére. Egy pillanatig még pirosan világított a tulajdon vére, aztán az árulkodó fényt bedugta mélyen a zsebébe, s maga köré kanyarította a tünde-köpenyt. Majd rohanvást utánaeredt Frodónak. Gazdája már jócskán megelőzte; már vagy húsz lépéssel előtte járt, mint az árnyék szökdelt előtte; ebben a szürke világban még elveszíti szem elől.
Alig rejtette el Samu a csillag-üvegcsét, a Banyapók már jött is. Valamivel maga előtt, bal kézről pillantotta meg, amint kiugrott a szirt árnyékából, a fekete lyukból; a legocsmányabb alak, amit életében látott, szörnyűbb, mint a legszörnyűbb rémálom. Még leginkább pókra hasonlított, de nagyobb volt, mint a legtermetesebb ragadozó és rémítőbb, mint azok, mert könyörtelen szemébe kiült a gonosz szándék. A szempár, amelyről azt hitték, hogy sikerült visszaszorítani és megállásra kényszeríteni, most újra gonosz fényben égett, s szinte kocsányon meredt ki az előrenyújtott fejből. Szarva volt, kettő, s kurta kocsánynyaka roppant, duzzadt testből, a lábai közt ingó, lötyögő, irdatlan potrohából nőtt ki; teste fekete volt, rajta ólomszürke foltok, hasa alja sápadtan derengett és iszonyú bűzt árasztott. Lábai görbék, nagy, bütykös ízeik magasan a teste fölött, szőre mint megannyi acéltüske, s minden lábán karmok.
Mikor sikerült végre átpréselnie puha potrohát és behajlított lábait odúja felső kijáratán, iszonyú sebesen iramodott neki, hol csikorgó lábain, hol meg nagyokat szökkenve. Ott volt Samu és a gazdája közt. Samut vagy nem vette észre, vagy szándékosan kerülte ki, mert most őnála volt a fény, s minden figyelmét a fényevesztett prédára, Frodóra összpontosította, aki ész nélkül rohant át az ösvényen, s fogalma sem volt, hogy milyen veszélyben forog. Akármilyen gyorsan fut, a Banyapók gyorsabb nála; még egykét szökkenés, és utoléri.
Samu mély lélegzetet vett, s minden erejét beleadta a kiáltásba: – Nézz hátra! – ordította. – Vigyázz! Én... – de egyszerre elfulladt a hangja.
Hosszú, síkos kéz fogta be a száját, a másik meg a nyakát kapta el, s közben valami a lábaira kulcsolódott. A támadás váratlanul érte, s hátrazuhant, a támadó karjába.
– Moszt megvan – sziszegte a fülébe Gollam. – Végre, drágaszágom, moszt elkaptam a komisz hobbitot. Eszt elkaptuk. A mászikat majd ő. Úgy ám, majd elkapja a Banya, nem Szméagol: ő fogadalmat tett, ő nem fogja bántani a Gazdát. De téged elkapott, te komisz, mockosz kisz szompolygó! – Beleköpött Samu nyakába.
Az áruláson érzett dühe, a kétségbeesés, hogy lemarad, miközben ura halálos veszélyben van, megsokszorozta Samu erejét és hevét; erre a lassú és szerinte ostoba hobbittól nem számított Gollam. Maga se tudott volna gyorsabban és vadabbul megfordulni. Keze lecsúszott Samu szájáról, Samu lebukott és előrevetette magát, hogy a nyakát is kitépje a szorításból. Kardja még ott volt a kezében, bal csuklóján pedig, a bőrhurkon, ott lógott a Faramirtól kapott bot. Kétségbeesetten próbált megfordulni, hogy ledöfhesse támadóját. De annál Gollam gyorsabb volt. Hosszú karja kinyúlt, és elkapta Samu csuklóját. Keze, . mint a harapófogó; lassan, könyörtelenül hajlította lefelé és előre Samu kezét, amíg csak Samu föl nem jajdult fájdalmában, és ki nem ejtette a kezéből a kardot, és előre nem bukott; ezalatt Gollam másik keze a nyakát markolászta.
Ekkor Samu kijátszotta az utolsó fogását. Rándított magán egyet és keményen megvetette a lábát, majd elrugaszkodott és hanyatt vágódott.
Erre az egyszerű fogásra Gollam nem számított, s most maga is hanyatt esett; Samu volt felül, a keménykötésű hobbit teljes súlya Gollam hasán. Az élesen felszisszent, szorítása egy pillanatra megenyhült Samu torkán; másik keze azonban most is a jobb keze csuklóját szorongatta. Samu talpra szökkent, s a jobb keze körül; amit Gollam markolt, megpördült jobbra. Bal kezébe kapta a botot, meglendítette, és akkorát csapott vele Gollam jobb karjára, közvetlenül könyök alatt, hogy csak úgy csattant.
Gollam fölvisított, és elengedte. Samu rárontott; még csak át se tette a botot a bal kezéből a jobb kezébe, úgy csapott rá vadul. Gollam egy kígyó gyorsaságával siklott félre, s a fejére irányzott ütés a hátán érte. A bot megrecscsent, és eltörött. Ez elég volt neki. Mestermód értett hozzá, hogy lehet hátulról elkapni valakit. De most félrevezette a gyűlölete, elkövette azt a hibát, hogy megszólalt, gúnyolódott, mielőtt mindkét kezével elkapta volna áldozata torkát. Minden félresikerült, az egész gyönyörű terve, attól kezdve, hogy fellobbant az az iszonyú fény, ott az odú sötét folyosóján. S ő most itt állt szemtől szemben ádáz ellenfelével, aki alig volt kisebb, mint ő. Ez a harc nem volt ínyére. Samu fölkapta a kardot a földről, s fölemelte. Gollam elvisította magát, félreszökkent, lekucorodott négykézlábra, s egy nagyot ugrott, akár a béka. S mielőtt még Samu elérhette volna, eliszkolt, bámulatos sebességgel, vissza a barlang felé.
Samu, karddal a kezében, utána. Egy pillanatra minden másról megfeledkezett, elöntötte agyát a vörös düh és a vágy, hogy Gollamot megölje. De nem érte el, Gollam eltűnt. Ahogy ott állt a fekete lyuk előtt, amiből áradt a bűz, mint a mennykőcsapás, hasított belé a gondolat, hogy Frodó magára maradt a szörnyeteggel. Megpördült, s lélekszakadva rohant vissza, gazdája nevét kiabálva. De elkésett. Ennyiben tehát sikerrel járt Gollam terve.
10. fejezet

Csavardi Samu válaszúton

Frodó hanyatt feküdt a földön, a szörnyeteg fölébe hajolt, s annyira lekötötte a figyelmét áldozata, hogy ügyet sem vetett Samura meg a kiáltozására, amíg az egészen a közelébe nem ért. Samu már futtában látta, hogy Frodó meg van kötözve, bokájától a válláig tekeredik a kötél, s a szörnyeteg elülső lábával már emeli, hurcolja elfelé.
Mellette, úgy, ahogy a kezéből kihullott, ott feküdt a földön, s fénylett tünde-kardja. Samu nem állt meg gondolkodni, hogy mit csináljon, vagy hogy bátor-e, hűséges-e, dühös-e? Nagyot kiáltott, és odaszökkent, bal kezével fölkapta ura kardját, s mindjárt támadott is. Nincs az az apró fogú, kétségbeesett kis állat, amely kétségbeesésében vadabbul ugrana neki az elejtett társa fölé hajló agaraknak, átharaphatatlan irhának, mint ahogy ő vetette rá magát a szörnyetegre.
Azt valami kárörvendő álmodozásból riasztotta föl a kicsi hang, lassan feléje fordította hát félelmetes gonosz tekintetét. De mielőtt még rádöbbent volna, hogy ekkora dühvel számolatlan esztendők óta nem találkozott, a fénylő kard már belemart a lábába, és lecsapta a karmait. Samu beszökkent a lábai közé, s a másik kezében tartott karddal villámgyorsan földöfött a fölébe hajló szörnyetegbe. A nagy szem elsötétült.
A nyomorult kis teremtés most épp ott volt alatta, ahol sem a fullánkja, sem a karma nem éri el. Roppant, korhadék fényű potroha alatt dögletes bűze kis híján meg is fojtotta. De a dühéből még telt egy csapásra, s mielőtt a Banyapók rá tudott volna ülni, hogy.szétlapítsa ezt az orcátlanul merész kis jószágot, a fénylő tünde-penge kétségbeesett erővel vágott a potrohára.
A Banyapók nem volt sárkány, akinek a szemén kívül nincs sérthető pontja. Ám akármilyen göcsörtös-ragyás volt is vénséges vén irhája, belülről egyre újabb és újabb réteggel vastagodott. A kard félelmes sebet hasított rajta, de az ocsmány zsírpárnákat emberi erő nem tudta átdöfni, még akkor sem, ha a pengét tündék vagy törpök kovácsolták, s egy Beren vagy Túrin forgatta volna. Elviselte a csapást, majd zsákforma óriási potrohát magasan Samu feje fölé emelte. A sebből méreg szivárgott és bugyborékolt. Szétvetette a lábait, s hatalmas testével ránehezedett. De korán. Mert Samu még állt; saját kardját eldobva két kézzel markolta a tünde-kardot és magasra emelte, hogy így hárítsa el maga felől a hátborzongató tetőt; a Banyapók tehát, tulajdon gonosz akaratától vezérelve, minden harcos kéznél nagyobb erővel döfte föl magát a kínkeserves nyársra. Az mind mélyebben, mélyebben hatolt bele, és Samu lassan a földhöz lapult.
Ilyen kínt a Banyapók még sosem ért meg, gonoszságának időtlen ideje alatt nem is álmodta, hogy valaha fog. A régi Gondor legvitézebb harcosa, a csapdába esett legvadabb ork se mért rá soha ilyet, nem mártotta kardját imádott potrohába. Megremegett. Kínjában fölemelkedett, behúzta maga alá vonagló lábait, s ösztönösen hátraszökkent.
Samu Frodó feje mellett térdepelt, félájultan a bűztől, de a két keze makacsul szorongatta a kard markolatát. A szeme előtt lebegő ködön át homályosan látta Frodó arcát, kétségbeesetten próbált erőt venni magán, hogy el ne ájuljon, el ne veszítse az eszméletét. Lassan fölemelte a fejét, s megpillantotta a szörnyeteget, alig pár lépésnyire; fél szeme rámeredt, horgas csőréből mérges nyál, sebesült szeméből zöld váladék szivárgott. Kuporgott, remegő potroha ellapult a földön, ívben meghajolt lábai reszkettek, újabb ugrásra próbált erőt gyűjteni-most azért, hogy szétlapítsa vagy halálra marja: nem hogy egy mérgezett kis csípéssel mozdulatlanná tegye a vonagló húst, hanem hogy megölje és szétmarcangolja.
Samu maga is kuporogva nézett a szemébe, s a gyilkos szándék láttán egy ötlete támadt, mintha távoli hang súgta volna; bal kezével benyúlt a zubbonya alá, s megtalálta, ebben a kísértetvilágban hidegnek és keménynek érezte, amit keresett: Galadriel üvegcséjét.
– Galadriel! – kiáltotta elhaló hangon, s ekkor távoli, de fölismerhető hangokat hallott: tündék kiáltozását, ahogy a csillagos ég alatt sétálnak a Megye szeretett éjszakájában, s tünde-muzsikát, mintha csak álmában hallaná Elrond házában, a Tűz Csarnokában:
Gilthoniel A Elbereth!
Megoldódott a nyelve, s az ő hangja kiáltotta olyan nyelven, amit nem is ismert:
A Elbereth Gilthoniel o menel palan-díriel, 
le nallon sí di’ nguruthos! A tíro, nin, Fanuilos!
Tántorogva fölállt, és megint Csavardi Samu volt, a hobbit, Cövek Bódi fia.
– No gyere, te mocsok! – kiáltotta. – Bántottad a gazdámat, te dög, most megfizetsz érte! Továbbmegyünk, de ezt előbb még elintézzük. Gyere csak, kóstold meg újra!
Mintha az ő fékezhetetlen bátorsága gyújtotta volna lángra, az üvegcse úgy lobbant föl a kezében, akár egy fehér fáklya. Csillaglánggal, ami az égboltról leszökkenve, elviselhetetlen fénnyel hasít a sötétségbe. A Banyapók képébe még sose izzott ilyen égről jött iszonyúság. Sugara behatolt sebesült fejébe, rettentő fájdalom nyilallt bele, s a fény fertőzése átterjedt egyik szeméről a másikra. Hanyatt vágta magát, mellső lábaival a levegőt kaszálta, szemét belülről – villámok hasogatták, agya a kínok kínját állta ki. Majd félrefordította sebesült fejét, s lassan, oldalogva, a földhöz lapulva elindult vissza, a fekete sziklaszirt nyílásához.
Samu kergette. Tántorgott, mint a részeg, de kergette. És a Banyapók meghunyászkodva, vereségében összekucorodva, rángatózva reszketve menekült előle. Elérte a lyukat, bepréselte magát, s zöldessárga váladékcsíkot hagyva maga után becsusszant az odújába, épp, mikor Samu még egy utolsó kardcsapást mért behúzódó hátsó lábára. Azután ő is összeesett.
A Banyapók eltűnt; és hogy sokáig hevert-e az odújában, gonoszságát és nyomorúságát ápolgatva, a sötétség lassú esztendei begyógyították-e sebeit, új szeme nőtt-e, amíg a gyilkos éhség rá nem kényszerítette, hogy az Árnyékhegység szakadékaiban újra megszője félelmetes hálóit, arról nem szól a mese.
Samu magára maradt. Mikor a Névtelen Föld estéje leereszkedett a csatatérre, fáradtan kúszott vissza urához. – Frodó uram, drága Frodó uram – szólongatta, de Frodó nem felelt. Miközben rohant, lelkesen és boldogan, hogy útja szabad, a Banyapók utolérte, és egy gyors mozdulattal-belemart a nyakába. Most sápadtan feküdt, nem hallott, nem mozdult.
– Frodó uram, drága Frodó uram! – mondta Samu, és hosszan, némán várakozott, de hiába.
Majd, amilyen gyorsan csak tudta, elvagdosta Frodón a kötélnyi pókfonalakat, fejét ura mellére, szájára hajtotta, de egy szemerke életet, egy gyöngécske szívdobbanást nem észlelt. Megdörzsölte a kezét, lába fejét, megérintette a homlokát, de mind hideg volt.
– Frodó uram! Frodó uram! – kiáltotta. – Ne hagyj magamra! Samu szól hozzád! Ne menj el oda, ahova nem tudlak követni! Ébredj, Frodó uram! Ébredj, ébredj, drága Frodó uram! Ébredj!
Elöntötte a düh, felalá rohangált ura teste mellett, döfködte a levegőt, csépelte a köveket, s fenyegetéseket ordított. Majd hirtelen visszaguggolt, s a félhomályban fölébe hajolt Frodó sápadtan derengő arcának. És egyszerre ráébredt, hogy ő volt a képen, amit Galadriel tükrében látott; a sápadt arcú Frodó aludt ott mélyen a nagy fekete szirt tövében. Vagy akkor legalábbis azt hitte, hogy alszik. 
– Meghalt! – mondta. – Nem alszik, meghalt! S ahogy ezt kimondta, mintha csak hatni kezdett volna szavaitól a méreg, az a benyomása támadt, hogy Frodó arcszíne szürkészölddé válik.
Ekkor erőt vett rajta a sötét kétségbeesés, földig hajolt, fejébe húzta szürke csuklyáját, szívébe éjszaka költözött, és többé nem tudott magáról.
Mikor nagy sokára letisztult róla a sötétség, Samu körülnézett, s látta, hogy homály veszi körül; de hogy hány perc vagy hány óra telt-múlt el addig, nem tudta volna megmondani. Még mindig ugyanott volt, s ura még mindig holtan hevert ott mellette. A hegyek nem omlottak össze, s a világ sem vált rommá.
– Most mit tegyek? – tette föl önmagának a kérdést. – Most mit? Hát semmiért jöttem el ilyen messze? – Majd eszébe jutott a tulajdon hangja, amint olyasmit mond, aminek akkor, az útjuk kezdetén még maga sem fogta föl az értelmét. – Muszáj valamit tennem is, mielőtt meghalnék. Ezt muszáj végigcsinálnom, érted, uram, hogy mire gondolok.
De mit tehetnék? Frodó urat nem hagyhatom itt holtan, eltemetetlenül, hogy hazamenjek. Vagy folytassam az utat? Folytassam? – ismételte, s egy pillanatra úgy elfogta a kétely és a félelem, hogy beleremegett. – Folytassam? Ez az, amit tennem kell? És őt hagyjam itt?
Ekkor végre sírva fakadt; odament Frodóhoz, kiegyenesítette a testét, két hideg kezét keresztbe rakta a mellén, s fölébe terítette a köpönyegét; aztán a maga kardját odafektette melléje, és a Faramirtól kapott botot a másik oldalára.
– Ha tovább akarok menni – mondta –, akkor engedelmeddel, magammal kell vinnem a kardodat, Frodó uram, de ezt itt odateszem melléd, ahogy a régi királyok mellett is ott volt a kardjuk a sírhalmukban; és rajtad van az a gyönyörűséges mithrillánc ing, amit az öreg Bilbó úrtól kaptál. A csillag-üvegcsédet meg már korábban kölcsönadtad nekem, s arra is szükségem lesz, hiszen mostantól kezdve egyre csak sötét vesz körül. Az nekem túl jó, és az Úrnő neked adta, de ő valószínűleg megértene. Te ugye megérted, Frodó uram? Mert muszáj továbbmennem.
De nem mehetett, még nem. Letérdelt, kezébe vette Frodó kezét, s képtelen volt elengedni. Telt az idő, s ő még mindig ott térdelt, kezében ura kezével, s szívében dúlt a vita.
Megpróbálta összeszedni az erejét, hogy elszakadjon tőle, s továbbinduljon magányos útjára – hogy bosszút álljon. Mert ha egyszer elindul, dühe végigjáratja vele a világ minden útját, amíg kézre nem keríti őt: Gollamot. Akkor Gollam észre sem veszi, s már meghalt. De nem ezért kell útra kelnie. Ez nem ér annyit, hogy itt hagyja érte az urát. És nem hozza vissza őt. Semmi sem hozza. Az lett volna a jó, ha együtt halnak meg. Bár azt az utat is egymagában kellett volna megtennie.
Ránézett a kard fénylő hegyére. Akkor azokra a helyekre gondolt, ahol a fekete szakadék szélén jártak, s ahonnét csak a semmibe zuhanni lehetett. Nem, nincs viszszaút. Hanem tesz semmit, az a gyásznál is kevesebb. Nem azért kelt útra. – Akkor hát mit tegyek? – kiáltott fel, s már pontosan tudta, hogy mi lesz a kérlelhetetlen válasz: csináld végig. Az is magányos út, a legnehezebb.
– Hogy én? Én, egymagam menjek el a Végzet-katlanhoz? – Még csüggedt volt, de már formálódott benne az elhatározás. – Mi? Hogy én vegyem el tőle a Gyűrűt? A Tanács őrá bízta.
De mindjárt jött is a válasz: – És a Tanács útitársakat adott mellé, nehogy a küldetése kudarcot valljon. És a társaságból már csak te vagy meg. A küldetésnek nem szabad kudarcot vallania.
– Bár ne én lennék az egyetlen – nyögött fel. – Bár itt lenne az öreg Gandalf, vagy bárki más. Miért kell egymagamnak határoznom? Biztos, hogy tévedek. És különben is, ki vagyok én, hogy magamhoz vegyem a Gyűrűt, és előtérbe toljam magamat?
– Nem te tolod előtérbe magadat; a történtek toltak előtérbe. Ami pedig azt illeti, hogy nem vagy te erre való, megkérdezhetném, hogy Frodó úr vagy Bilbó úr tán az volt? Ők se magukat választották.
– No jó, akkor hát magamnak kell döntenem. És döntök is. De biztos, hogy tévesen: ahogy Csavardi Samu szokott.
– Lássuk csak: ha itt lelnek minket, vagy itt lelik Frodó urat, s az a Valami rajta van, akkor az Ellenség kezébe kerül, s ez annyit jelent, hogy mindannyiunknak vége, Lóriennek is, Völgyzugolynak is, a Megyének is, meg minden másnak. Vesztegetni való időnk tehát nincsen, különben mindenképpen így végződik a dolog. A háború kitört, és igencsak valószínű, hogy az Ellenség szándékai szerint alakul. Vissza tehát nem jutok vele, hogy tanácsot és engedélyt kérjek. Nem: vagy itt ülök és megvárom, amíg engem is megölnek az uram holtteste mellett, és ők szerzik meg, vagy én veszem el tőle, és megyek. – Mély lélegzetet vett. Tehát el kell vennem.
Lehajolt. Nagyon gyöngéden kikapcsolta Frodó zubbonyának a nyakát, s becsúsztatta alája a kezét; majd másik kezével felemelte a fejét, megcsókolta hideg homlokát, és leakasztotta a nyakáról a láncot. Aztán visszafektette Frodó fejét, hadd pihenjen. A mozdulatlan arc mit sem változott, s ez volt az, ami majdnem minden jelnél inkább meggyőzte Samut, hogy Frodó meghalt, letette a válláról a küldetés terhét.
– Ég veled, kedves Frodó uram! – dünnyögte. – Bocsáss meg a te Samudnak. Amint a dolgával végzett, viszszajön ide... ha tud. Azután már nem hagy el, soha többé. Addig is, amíg megjövök, nyugodj békességben; és semmi ocsmány teremtmény ne jöjjön a közeledbe. És ha az Úrnő meghallgat és egy kívánságomat teljesíti, azt fogom kívánni, hogy jöhessek vissza és találjalak meg. Ég veled!
Ezután lehajtotta a fejét, nyakába akasztotta a láncot, s a Gyűrű súlya alatt feje nyomban lekókadt, mintha malomkő húzná lefelé. De lassan, mintha csökkent volna a súly, vagy őbelé költözött nagyobb erö, mert fölemelte a fejét, majd nagy kínnal talpra állt, s úgy találta, hogy járni is tud, elbírja a terhét. Egy pillanatra fölemelte az üvegcsét, lenézett urára; Galadriel ajándéka most szelíden világított, az esthajnali csillag lágy nyáresti fényével, s ebben a fényben Frodó arca megint olyan volt, mint amilyennek lennie kellett, sápadt, de szép, mint valami tünde, aki rég odahagyta már az árnyékvilágot. S ez utolsó pillantásban keserű vigaszt lelve Samu megfordult, elrejtette a fényt, s botorkálva elindult az egyre mélyebb sötétbe.
Nem kellett messzire mennie. Az alagút szája valamivel mögötte volt, a Hasadék meg előtte, talán ha kétszáz lépésnyire. Az ösvényt a félhomályban jól lehetett látni; időtlen idők óta koptatták a nyomot, mely most szelíden emelkedett egy hosszú vályúban, két sziklafal között. A vályú rohamosan szűkült. Samu hamarosan hosszú sor széles, alacsony lépcsőfokhoz ért. Az ork-torony most ott volt közvetlenül fölötte, feketén meredt rá, s vörös szem izzott benne. Sötét árnyéka elrejtette őt. Fölért a lépcsősor tetejére, s végre ott volt a Hasadékban.
– Döntöttem. Döntöttem – hajtogatta. Pedig nem döntött még. Bár mindent alaposan végiggondolt, amit tenni készült, az ellen minden porcikája tiltakozott. – Tévedtem volna? – suttogta. – Mit kellett volna tennem?
Mikor a Hasadék sima falai magukba zárták, mielőtt még felért a gerincre, mielőtt lenézett volna az ösvényre, amely a Névtelen Földre ereszkedett alá, megfordult. Egy pillanatra, elviselhetetlen kételyeitől kővé váltan, még visszanézett. Még látta az alagút száját; kis fekete folt a mélyülő homályban; s azt hitte látja, vagy sejti, hol fekszik Frodó. Mintha itt-ott megvillant volna a föld, de az is lehet, hogy a könnyeitől látta így, mikor visszanézett a köves fennsíkra, ahol élete romba dőlt.
– Bár teljesülhetne a kívánságom, az egyetlen kívánságom – sóhajtott fel –, s visszajöhetnék, megkeresni őt! Majd nagy sokára visszafordult, s megtett az úton néhány lépést, vonakodva, nehezebben, mint életében valaha.
Csak néhány lépés; aztán még néhány és már lefelé tart, és azt a fennsíkot soha többé nem látja. S ekkor kiáltások, beszédhangok ütötték meg a fülét. Megállt, és kővé dermedt. Ork-hangok! Mögötte és előtte. Lábdobogás és durva ordítozás: orkok tartanak oda túl a hasadékhoz, talán a torony bejárata felől. Lábdobogás és kiáltozás a háta mögött. Megpördült. Kis piros fényeket látott, fáklyákat, odalent pislákoltak, ontotta őket az alagút szája. Szóval megindult a hajsza. A torony vörös szeme nem volt vak. Észrevették.
A közeledő fáklyák pislogása és előtte az acélcsörömpölés már egészen közeli volt. Egy perc, és fölérnek, s rávetik magukat. Soká tartott, amíg elhatározta magát, s most már az egész értelmét veszti. Hogy is tudna elmenekülni, megvédeni önmagát, megvédeni a Gyűrűt? A Gyűrűt. Nem tudta, hogy gondolkodik, s hogy határoz. Egyszerűen azon kapta magát, hogy kirántja a láncot, s hogy a kezébe veszi a Gyűrűt. A csapat első orkjai közvetlenül előtte bukkantak fel a Hasadékban. Akkor az ujjára húzta.
A világ megváltozott, s a pillanat egy törtrésze is egyórányi gondolkodással ért föl. Rögtön fölismerte, hogy hallása élesebb lett, látása tompult, de nem úgy, ahogy a Banyapók odújában. Most minden halovány volt előtte, és nem fekete; s miközben ő fekete és kemény kis kődarab volt a szürke világban, a Gyűrű, mely bal kezét húzta, olvadt aranyrög. Nem hogy láthatatlannak nem érezte magát, de iszonyúan, semmihez sem foghatóan láthatónak; és tudta, hogy a Szem valahol épp őt keresi.
Hallotta a kövek csattanását, a víz csobogását a távoli Morgul-völgyben; s mélyen lenn a kő alatt a Banyapók nyomorult sistergését, amint vakon tapogatódzik és zsákutcába téved; a hangokat a torony pincéjéből; hátul az orkok harsogó kiáltozását, amint az alagútból kivonulnak, elöl az orkok lépteinek siketítő csattogását, bömbölésüket, fegyverzetük fülsértő csörömpölését. A sziklafalhoz tapadt. De az orkok úgy vonultak fel, mint egy kísértetcsapat, szürke, torz alakok a ködben, lidérces álomfigurák, kezükben fakó lángok. És elhúztak előtte. Lekuporodott, megpróbált behúzódni, belesimulni valami repedésbe.
Fülelt. Az alagútból kijött orkok és a lefelé igyekvők meglátták egymást, s a két csapat ordítozva tartott egymás felé. Mindkettőt jól hallotta, és értette is, hogy mit beszélnek. A Gyűrű volt talán, ami megértette a nyelvüket, vagy egyszerűen őket, lévén ők is Szauron teremtményei, az fordította le a gondolataikat. Egy biztos: a Gyűrű hatalma igencsak megnövekedett, most; hogy közelebb került a helyhez, ahol készítették; de egyvalamit nem adott: bátorságot. Samunak még mindig az járt a fejében, hogy elbújik, meglapul, amíg el nem csendesedik minden; s aggodalmasan fülelt. Nem tudta volna megmondani, milyen messziről hallja a hangokat; úgy érezte, minden szót egyenesen a fülébe kiabálnak.
– Hola! Gorbag! Mit csináltok odafenn? Megelégeltétek a háborút?
– Parancs, te nagyfejű. És mit csináltok ti, Sagrat? Ráuntatok a sompolygásra? Harca készültök odalent?
– Parancsot hozok. Én vagyok a hágó parancsnoka. Gondold meg, hogy beszélsz velem. Jelentenivalód van? 
– Semmi.
– Hai! Hai! Yoi! – Vad ordítás szakította félbe a két parancsnok szóváltását. A lejjebb levő orkok váratlanul megpillantottak valamit. Futásnak eredtek. Utánuk a többiek is.
– Hail! Hola! Van itt valami! Itt fekszik az úton. Egy kém, egy kém! – Kürtök tutultak hevesen, hangjukhoz ugató ork-hangok keveredtek.
Samu egy csapásra fölriadt kushadnékjából. Megtalálták Frodót. Most mit csinálnak? Olyan meséket hallott az orkokról, hogy megfagyott benne a vér. Ezt képtelen volt elviselni. Fölpattant. Egyszerre lehullt róla a küldetés, a döntés és minden ezzel kapcsolatos félelem és kétely súlya. Tudta, hogy hol lett volna, hogy most hol a helye: az ura oldalán, bár hogy mit tud ott tenni, az nem volt világos. Lerohant a lépcsőn, vissza, s tovább az ösvényen Frodó felé.
– Vajon hányan vannak? – gondolta. – A toronyból vagy harmincan-negyvenen jöttek, föntről meg, azt hiszem, jóval többen. Vajon hányat tudok megölni, amíg letepernek? Amint kardot rántok, meglátják a fényét, s előbb-utóbb felülkerekednek. És majd szól-e róla ének: Hogyan esett el Csavardi Samu, s rakott falat holttestekből az ura körül? Nem, megénekelni nem fognak. Persze hogy nem, hiszen a Gyűrűt megkaparintják, s akkor minden éneknek vége. Mindegy. Azén helyem akkor is ott van Frodó úr mellett. Ezt meg kell érteniük – Elrondnak és a Tanácsnak, a sok bölcs úrnak és úrnőnek. A tervük balul ütött ki. Nem lehetek a Gyűrűhordozójuk. Frodó úr nélkül nem.
De az orkok most kívül voltak homályos látóterén. Eddig nem volt ideje, hogy önmagán gondolkozzék, most azonban rádöbbent, hogy fáradt, olyan fáradt, hogy az már-már a teljes kimerültséggel határos: hiába szerette volna, alig hogy vitte a lába. Lassú volt. Az ösvény meg, úgy érezte, mérföld hosszú. Hová lettek ezek a ködben?
Megvannak! Ott! Még mindig jóval előtte. Jó néhány alak áll körül valamit, ami a földön fekszik; néhányan ide-oda rohangálnak; mint a kutya, amelyik szagot keres. Rohanni próbált.
– Gyerünk, Samu! – mondta. – Különben megint elkésel. – Meglazította kardját a hüvelyében. Egy perc, és kirántja, aztán...
Eszeveszett lárma támadt, füttyögés, röhögés; valamit fölemeltek a földről. -Ya hoi! Ya harri hoi! Föl! Föl! Aztán egy hang azt kiáltotta: – Indulás! A rövidebbik úton. Vissza az Alsó Kapuhoz. A Banya miatt, a jelek szerint, ma nem kell, hogy fájjon a fejünk. – Az egész ork banda fölkerekedett. Középütt négyen a vállukon cipelték valaki testét. Ya hoi!
Frodó holttestét magukkal vitték. Képtelen utolérni őket. Mégis utánuk vánszorgott. Az orkok az alagúthoz értek, bementek a száján. Elöl négyen, a teherrel, mögöttük a többi, tülekedve, lökdösődve. A nyomukban Samu. Kardot húzott, reszkető kezében megvillant a kék láng, de nem vették észre. Az utolsó közülük akkor tűnt el a fekete lyukban, mikor ő lihegve odaért.
Megállt egy pillanatra, hogy kifújja magát, s a mellére szorította a kezét. Aztán a köpeny ujjával végigtörölte az arcát, letörülte róla a maszatot, verítéket, könnyet. – Átok a mocskokra! – kiáltotta, és beszökkent utánuk a sötétbe.
Most már nem érezte olyan sötétnek az alagutat, inkább olyan volt csak, mintha könnyű párából sűrű ködbe lépett volna. Egyre fáradtabb lett, de annál jobban megacélozódott az akarata. Úgy vélte, ott látja nem sokkal maga előtt a fáklyafényt, de akárhogy is igyekezett, nem tudta utolérni. Az orkok gyorsan járnak az alagutakban, s ezt ráadásul jól ismerték; mert hiába ólálkodott itt a Banyapók, gyakran kellett használniok, hiszen ez volt a Halott Városból a hegyeken át vezető leggyorsabb útvonal. Hogy mikor készült ez a főjárat és az a kerek odú, ahol már réges-rég a Banyapók tanyázott, nem tudták; de maguk is számos mellékjáratot vágtak attól jobbra is, balra is, hogy gazdájuk dolgában ide-oda járva az odút ki tudják kerülni. Aznap éjjel nem készültek messze, le, csak egy kis mellékjáratot kerestek, amelyen vissza tudnak menni az őrtornyukhoz, a szirten. Vidáman voltak, s örültek annak, amit találtak és láttak, s futtukban makogtak, fecsegtek, fajtájuk szokása szerint. Samu hallotta a nyers, színtelen és kemény hangokat a fojtogató levegőben, és a sok közt kettőt világosan meg tudott különböztetni; hangosabbak voltak, s közelebb is hozzá, mint a többi. A két csapat kapitánya, úgy látszik, a menet végére maradt, s most hevesen vitatkozott.
– Nem tudnád rávenni ezt a csürhét, Sagrat, hogy ne csapjon akkora lármát? – morgott az egyik. – Semmi szükségünk rá, hogy a Banya nekünk essék.
– Folytasd csak, Gorbag! A lárma több mint felét a tiéid csapják – mondta a másik. – De hadd játsszanak a legények! A Banya miatt, azt hiszem, egy kicsit se kell aggódnunk. Úgy látszik, szögbe ült, s emiatt igazán nincs okunk elkeseredni. Te nem láttad? Valami ronda mocsokcsík húzódik egészen az átkozott likáig. Hadd nevetgéljenek: s különben is, ma nagy szerencsénk volt, megfogtuk, amire Lugbúrz vágyik.
– Lugbúrz, erre? Mit gondolsz, mi lehet ez? Én valami tündefélének nézem, csak kisebb. Mi lehet veszélyes az effélében?
– Amíg meg nem néztem, nem tudom.
– Ohó, szóval nem mondták meg neked, hogy mit várnak? Amit tudnak, nemigen közlik velünk. A felit sem. De hát ők is melléfoghatnak, a fejesek.
– Kuss, Gorbag! – Sagrat hangja elhalkult, Samu is csak azért értette meg, amit mond, mert ilyen furamód kiélesedett a hallása. – Lehet, de mindenütt ott a szemük és a fülük; még az enyimek közt is akad néhány; az biztos. De nem kétséges, hogy valami aggasztja őket. Ahogy mondod, a nazgűlok lent vannak a fenében, s Lugbúrz is. Valami majdnem balul ütött ki.
– Azt mondod, majdnem – szögezte le Gorbag.
– Jó – mondta Sagrat–, erről majd később beszélünk. Várd meg, amíg az Alsó útra érünk. Van ott egy hely, ahol nyugodtan beszélgethetünk, ahogy a legények továbbmennek.
Röviddel azután Samu látta, hogy a fáklyák eltűnnek. Aztán valami csikorgó robajt hallott, de meg sem állt rá, s máris egy tompa durranást. Amennyire meg tudta ítélni, az orkok befordultak ugyanabba a járatba, amibe ők is, Frodóval, s amelyet eltorlaszolva találtak. Most is el volt torlaszolva.
Úgy látszik, valami sziklatömb állta el az utat, de az orkok mégis átjutottak valahogy, mert a hangjukat már a túloldalról hallotta. Egyre csak rohantak, mind mélyebben és mélyebben a hegy alá, vissza, a torony felé. Samu kétségbeesett. Magukkal hurcolják az ura holttestét, valami ocsmány célra, s ő képtelen utánamenni. Nekivetette magát a kőnek, lökte, nyomta, de az nem engedett. Majd nem messze, legalábbis úgy érezte, megint megszólalt a két kapitány. Állt és fülelt egy darabig, remélte, hogy megtud valami hasznosat. Vagy Gorbag, aki úgy látszik, Minas Morgulba való, kijön, és ő besurranhat.
– Nem, nem tudom – mondta Gorbag. – Az üzenet többnyire gyorsabban érkezik, mint a leggyorsabb szárnyú madár. De én nem kérdem, hogy jött. Jobb azt nem tudni. Brr! Azoktól a nazgűloktól a hátam borsódzik. Rád néznek, a vesédbe látnak, s te csak állsz ott, mint a hülye, és megfagy a vér az ereidben; de Ő kedveli őket; mostanában ők a kedvencei, így hát jobb, ha befogod a szádat. Én mondom, nem nagy öröm odalent szolgálni a Városban.
– Próbáld csak meg idefent, ahol a Banya a társaságod! – mondta Sagrat.
– Ott lenne jó, ahol sem ez, sem az nincsen. De kitört a háború, s ha a háborúnak vége, tán könnyebb lesz az élet. – Azt mondják, jól mennek a dolgok.
– Azt – dörmögött Gorbag. – Majd meglátjuk. De ha jól mennek is, nem ártana egy kis mozgási szabadság. Hogy is mondjam? – ha felkerekedhetnénk néhány megbízható legénnyel, te meg én, s letanyázhatnánk valahol, ahol bőven akad és kéznél van a zsákmány, ahol nincsenek a közelben fejesek.
– Ó! – mondta Sagrat. – Mint a régi időkben.
– Úgy – mondta Gorbag. – De nem is számítok rá. Nehéz a szívem. Mint mondtam, a fejesek is, igen – hangja majdhogynem suttogássá halkult – még a Legfejesebb is, melléfoghat. Valami majdnem balul ütött ki, mint mondod. Én meg azt: valami biztos, hogy balul ütött ki. Aztán mi legyünk résen. Mindig a szegény uruknép, annak kell kiköszörülnie a csorbát, de köszönet alig. Bár ne felejtsd: az ellenség minket se szível jobban, mint Őt, s ha fölébe kerekednek, nekünk is végünk. De lássuk csak: téged mikor parancsoltak ki?
– Talán egy órával ezelőtt, alig korábban, mint ahogy megláttatok minket. Üzenet jött: Nazgűl nyugtalan. Kémektől tart a Lépcsőn. Kettőzött éberség. Őrjárat a lépcső féjéhez. Jöttem is rögtön.
– Keserves ügy – mondta Gorbag. – Ide hallgass: a mi Néma Őreink már több, mint két napja nyugtalanok, azt tudom. De az én őrjáratomat nem rendelték ki, és Lugbúrz se küldött üzenetet: mert fölszállt a Nagy Jelzés, és a fő nazgűlnak el kellett mennie a háborúba. Aztán meg, mint mondják, jó darabig nem tudták rávenni Lugbúrzot, hogy odafigyeljen.
– A Szem, gondolom, most sokfelé van elfoglalva mondta Sagrat. – De azt mondják, messze nyugaton áll a bál.
– Az biztos – dörmögött Gorbag. – Közben azonban az ellenség följött a Lépcsőn. S végül is ti miért vagytok itt? Állítólag azért, hogy őrséget álljatok, akár van rá külön parancs, akár nincs. Az a dolgotok.
– Ebből elég. Engem te csak ne taníts. Egy szemhunyásnyit sem aludtunk egész éjszaka. Tudjuk mi jól, hogy fura dolgok történtek.
– Nagyon furák!
– Igen, nagyon furák: fények, kiabálás, meg minden. A Banya is egész éjjel jött-ment. A legények látták; őt meg a sompolygóját.
– A sompolygóját? Az meg mi a csuda?
– Biztos te is láttad: ösztövér kis fekete fickó: maga is pókot formáz, vagy inkább: kiéhezett békát. Járt már itt. Először Lugbúrztól jött, kifelé, évekkel ezelőtt, s utasítást kaptunk a Legmagasabb Helyről, hogy engedjük át. Azóta följött már egyszer-kétszer a Lépcsőn, de békében hagytuk: úgy látszik, a Banyával szűrte össze a levet. Nyilván nem jó falat; őnagysága egyébként pökne a Legmagasabb Hely parancsaira. De ti ugyancsak éberen őrködtök ott a völgyben: fönt volt már tegnap is, egy nappal azelőtt, hogy kitört volna ez az éktelen ricsaj. Tegnap kora éjszaka láttuk. A legények jelentették, hogy őnagysága szórakozik, s ez nekem elég volt, amíg a parancsot meg nem kaptam. Gondoltam, a sompolygója hozott neki valami játékszert, vagy ti küldtetek neki valami jó falatot, egy hadifoglyot vagy mit. Hadd játsszék, abba én nem szólok bele. Ha ő vadászik, úgysem megy el mellette senki.
– Senki! Mondod te! Ti ott nem használjátok a szemeteket? Csöppet se vagyok nyugodt. Akárki jött fel a Lépcsőn, az elment mellette. Széthasogatta a hálóját, és elillant a lyukon. Ezen érdemes elgondolkozni.
– Jó, de a végén csak elkapta, nem?
- Elkapta? Kit? Azt a kis fickót? Ha az egyedül lett volna, akkor már rég behurcolja az éléskamrájába. S ha Lugbúrz őrá vágyik, akkor nektek kellett volna elkapnotok. De többen voltak.
Samu itt fölkapta a fejét, s a fülét a kőre tapasztotta. – Ki vágta el a kötelet, amivel meg volt kötözve? Ugyanaz, aki a hálót széthasogatta. Te talán nem láttad? És ki döfte a tűt Őnagyságába? Gondolom, ugyanaz. De hol van? Hol van, Sagrat?
Sagrat nem felelt.
– Azt hiszem, jól tennéd, ha a fejedbe nyomnád a mindentudó sapkád, ha ugyan van neked olyan. Ez nem nevetni való. Soha, de soha nem nyársalta fel még senki a Banyát, ezt te is nagyon jól tudod. Érte egy könnyet nem ejtek, de gondold csak el... valaki elszabadult itt, aki sokkal veszélyesebb, mint bárki átkozott lázadó a régi rossz idők, a nagy ostrom óta. Valami igenis balul ütött ki.
– S ugyan micsoda? – morgott Sagrat.
– A jelek szerint, Sagrat kapitány, valami nagy harcos kószál itt szabadon, valószínű, hogy tünde, de mindenesetre tünde-kardja van, s talán csatabárdja is; a te körzetedben szabadult el, s te még csak észre se vetted. Nagyon muris, mondhatom! – Gorbag köpött egyet. Samu komoran elmosolyodott tulajdon személyleírásán.
– Ugyan, te mindig olyan sötéten látod a dolgokat mondta Sagrat. – Azt olvasom ki a jelekből, ami tetszik, de azoknak más magyarázatuk is lehet. Őr áll mindenütt, s különben is egyszerre csak egy dologgal tudok foglalkozni. Ha már szemügyre vettem azt a fickót, akit igenis elkaptunk, akkor majd ráérek a másikon törni a fejem.
– Nem hiszem, hogy azzal a kis fickóval sokra mennél – mondta Gorbag. – Lehet, hogy az igazi huncutsághoz semmi köze. A nagy, akié az éles kard, láthatólag maga se igen törődött vele – otthagyta, faképnél: ez szabályos tünde-csel.
– No, majd meglátjuk. Most gyerünk! Már eleget járt a szánk. Gyerünk, és lássuk a foglyot.
– Mit akarsz kezdeni vele? Ne felejtsd el, hogy én szúrtam ki. És ha el akartok szórakozni vele, abból minket sem hagyhattok ki, engem, meg a legényeimet.
– Ugyan, ugyan – morgott Sagrat –, nekem parancsaim vannak. S azok előbbre valók, mint a hasam vagy a hasatok; azokat nem lehet megszegni. A határsértőt, akárki légyen az, akit az őrség foglyul elejt, a toronyba kell zárni. Le kell vetkőztetni. Leltárba kell foglalni mindent, amit találnak nála, a ruhadarabjait, a fegyvereit, leveleit, gyűrűit, minden vicik-vacakját, s nyomban el kell küldeni Lugbúrznak. És csakis Lugbúrznak. A foglyot meg biztonságba kell helyezni, épen és egészségesen, halálos ítélet terhe alatt, ami az őrség valamennyi tagjára vonatkozik, amíg csak Ő érte nem küld, vagy el nem jön érte személyesen. Ez elég világos. Hát ezt fogom kezdeni vele.
– Le kell vetkőztetni? – kérdezte Gorbag. – Talán megnyúzni: fogát kiverni, a körmeit letépni, haját kitépni, meg minden?
– Nem, semmi ilyen. Lugbúrzé, mondom. Épen és egészségesen kívánja.
– Hát ezt nehéz lesz úgy átadnod – nevetett Gorbag. – Hiszen már hulla. Hogy ezzel mit kezd Lugbúrz, arról fogalmam sincs. Mehetne akár a fazékba is, egyenest.
– Bolond – acsargott Sagrat. – Nagyon okosan szólsz, csak éppen hogy sok minden van, amit te nem tudsz, még ha mindenki tudja is. Ha nem vigyázol, még te kerülsz a Banya fazekába. Hulla! Hát ennyire ismered te Őnagyságát? Akkor kötöz meg, ha húsra éhes. Döghúst meg nem eszik, kihűlt vért nem szív. A fickó nem halott!
Samu elszédült, s a sziklába kapaszkodott. Úgy érezte, a feje tetején áll körülötte az egész fekete világ. Oly nagy volt a megrázkódtatás, hogy majd elájult, de miközben még küszködött magával, hogy eszméleténél maradjon, a szíve már tudta, hogy mit szól hozzá: te ostoba, hát nem halt meg, s a szíved ezt tudta is. Ne bízz a fejedben, Csavardi, az ér benned a legkevesebbet. Veled az a baj, hogy úgy igazán, kezdettől fogva nem remélted, hogy sikerülni fog. Most mi a teendő? Pillanatnyilag semmi más, mint hogy a mozdíthatatlan követ támassza és füleljen, kihallgassa a gonosz ork-hangokat.
– Eredj már! – mondta Sagrat. – Nem ő az első, akit őnagysága megmérgezett. Ha vadászik, csak megcsípi a nyakukat, s úgy elernyednek, mint a kicsontozott hal, aztán azt csinál velük, amit akar. Emlékszel még a vén Ufthakra? Napokig nem tudtuk, hova lett. Aztán ráleltünk egy zugban; ki volt akasztva, de élt és pislogott. Hogy mekkorát röhögtünk! Lehet, hogy Őnagysága megfeledkezett róla, de mi nem nyúltunk hozzá – nem jó vele ujjat húzni. Nos, ez a kis mocsok, ez is fölébred néhány óra múlva, s azon kívül, hogy egy kicsit még kevereg a gyomra, kutya baja nem lesz. Azazhogy nem lenne, ha Lugbúrz békén hagyná. S azonkívül, persze hogy törheti a fejét, hogy hol van és mi történik vele.
– S hogy azután még mi! – röhögött Gorbag. – Ha más dolgunk nem lenne, erről éppenséggel mesélhetnénk neki egyet-mást. Nem hiszem, hogy valaha is jóban lett volna Lugbúrzzal, így hát, gondolom, tudja, mit várhat. Ez sokkal murisabb lesz, mint hittem. Gyerünk!
– Nem lesz muris, én mondom neked – mondta Sagrat. – És éppenséggel nekünk kell megőriznünk, különben mind az életünkkel játszunk.
– Jó, na! De ha én a te helyedben lennék, elfognám a nagyobbikat is, aki szabadon kószál, mielőtt még jelentést küldenék Lugbúrznak. Mert enyhén szólva megfogtad a cicát és szabadon hagytad a macskát.
A hangok távolodtak. Samu hallotta távolodó lépteiket. A megrázkódtatásból már fölépült, s most rázta a vad düh. 
– Ostobaságot műveltem! – kiáltotta. – Tudtam, hogy azt fogok. Most elfogták őt, az ördögök! A mocskok! Soha ne hagyd el az uradat! Soha! Soha! Számomra ez az egyetlenegy szabály! Bár valaha bocsánatot nyernék! Most pedig vissza kell jutnom hozzá. Valahogy. Akárhogy!
Kihúzta a kardját, s a markolatával verte a követ, de az csak döngött, tompán. A kard viszont annyira ragyogott, hogy látott a fényében. S meglepve észlelte, hogy a nagy kőtömb súlyos ajtót formáz, s majdnem kétszer olyan magas, mint ő. Fölötte sötét űr, a kőtömb teteje és az alagút boltozata fölött. Valószínű, hogy csak a Banyapók ellen állították, s belülről zárul valami retesszel vagy pöcökkel, de ő nem elég agyafúrt, hogy ezt kideríthetné. Maradék erejét összeszedve fölugrott, elkapta a kőtömb szegélyét, fölhúzódzkodott, s a másik oldalt lehuppant; aztán rohant, mint az őrült, kezében az izzó karddal, be a sarkon, aztán tovább, a kanyargós úton.
A hír, hogy ura él, erőt öntött belé, s a fáradtsága eszébe se jutott. Nem látott semmit maga előtt, mert az új járat egyre kanyargott; de úgy érezte, közelebb jár a két orkhoz; mintha megint közelebbről hallotta volna a hangjukat. Sőt már egész közelről.
– Tehát ezt csinálom vele – mondta Sagrat mérgesen. – Megy föl, egyenest a felső kamrába.
– Miért oda? – dörmögött Gorbag. – Lent talán nincs dutyi?
– Hogy véletlenül se essék semmi bántódása, mondom – felelt Sagrat. – Érted? Ahhoz túl értékes. Még az enyimek közül sem bízom meg mindegyikben, s a tieid közül egyikben sem; sőt benned sem, ha rád jön a bolondóra. Oda kerül, ahová én akarom, s ahova te akkor se mégy föl, ha begorombulsz. Fől a tetőre, mondom. Ott biztonságban lesz.
– Igazán? – mondta Samu. – Megfeledkezel a nagy tünde-harcosról, aki szabadon kószál! – Azzal rohanvást befordult az utolsó sarkon, csak hogy rádöbbenjen: az alagút vagy a Gyűrű adta hallása valami csele folytán tévesen ítélte meg a távolságot.
A két ork jóval előtte járt. Most már látta őket: két fekete, zömök alak a vörösen izzó fény hátterén. A járat itt végre egyenesen vezetett, meredeken fölfelé; s a végében tárvanyitva két nagy kapuszárny, ami valószínűleg az irdatlan toronykürtő föld alatti kamráira nyílt. Az orkok terhükkel már bevonultak. Már Gorbag és Sagra is közel volt a kapuhoz.
Samu nyers énekszót, kürtharsogást, kongatást, undorító lármát hallott. Gorbag és Sagrat már a küszöbön volt.
Samu elkurjantotta magát, megrázta Fullánkot, de vékony hangja beleveszett a hangzavarba. Ügyet se vetett rá senki.
A két nagy kapuszárny becsapódott. Bumm! A vasreteszek odabent a helyükre csapódtak. Csinn. A kapu bezárult. Samu nekirontott a bronzlemezekkel bevont kapunak, és eszméletlenül rogyott a földre. Frodó élt, de az Ellenség kezére került.

Ezzel véget ért a Gyűrű Háborújáról szóló történet második része.
A harmadik rész A KIRÁLY VISSZATÉR címet viseli, és a Homály ellen vívott kétségbeesett küzdelem történetét mondja el, meg azt, hogyan is végződött a Gyűrűhordozó küldetése.

III. A KIRÁLY VISSZATÉR

Előzmények

Ez a könyv A GYŰRŰK URA harmadik része.

Az első rész, A Gyűrű Szövetsége, arról szól, mint fedezte fel Szürke Gandalf, hogy a gyűrű, amely Frodó, a hobbit birtokában van, nem más, mint az Egy Gyűrű, a Hatalom Gyűrűinek uralkodója. Fölidézi, mint menekült el Frodó a társaival otthonról, a csöndes Megyéből, nyomában Mordor iszonyú Fekete Lovasaival, míg végül az eriadori kósza, Aragorn segítségével rettentő veszedelmek közt el nem jutott a tünde Elrond völgyzugolyi házába.
Ott Elrond összehívta a Nagytanácsot, az úgy határozott, hogy a Gyűrűt meg kell semmisíteni, s Frodót jelölte ki Gyűrűhordozóul. Kijelölte a Gyűrű útitársait is, akiknek segíteniök kell Frodót a küldetésében: hogy ha tud, jusson el Mordorba, a Tűz Hegyére, az Ellenség földjére, mert a Gyűrűt másutt nem lehet elpusztítani. A Gyűrű Szövetségének tagjai: Aragorn és Gondor Urának fia, Boromir, az emberek képviseletében; Bakacsinerdő tünde-királyának fia, Legolas, a tündék képviseletében; a Magányos Hegységbeli Glóin fia Gimli, a törpök képviseletében; Frodó és szolgája, Csavardi Samu, meg két honfitársuk, Trufiádok és Peregrin, a hobbitok képviseletében, valamint Gandalf, a Szürke.
A társaság titokban kelt útra az északi Völgyzugolyból; próbálkozásuk, hogy télvíz idején átkeljenek a Caradhras-hágón, kudarcot vallott; ezután Gandalf átvezette őket a rejtett kapun, és behatoltak Mória roppant bányáiba, hogy a hegyek alatt keressék meg az átvezető utat. Itt Gandalf az alvilág egy félelmetes szellemével vívott csatában lebukott a feneketlen fekete szakadékba. Ezután Aragorn, aki fölfedte, hogy Nyugat ősi királyainak utódja, Mória keleti kapujától a tündék földjén, Lórienen át s le az Anduinon, a nagy folyón, egészen a Rauros zuhatagáig vezette a társaságot. Addigra már kiderült, hogy útjukat kémek figyelik, s hogy Gollam, ez a különös teremtmény, aki egy ideig a Gyűrű birtokában volt, s még mindig sóvárgott utána, nyomon követi őket.
Itt el kellett dönteniük, hogy Mordor irányában folytatják-e az útjukat, Boromirral mennek-e tovább Minas Tirithbe, Gondor fővárosába, a küszöbönálló háborúba, vagy elválnak egymástól. Mikor világossá lett, hogy a Gyűrűhordozó mindenáron folytatni kívánja a reménytelen utazást az Ellenség földjére, Boromir megpróbálta erőszakkal elvenni tőle a Gyűrűt. Ez a rész azzal végződött, hogy Boromir engedett a Gyűrű iránt érzett sóvárgásának; Frodó és szolgája, Csavardi Samu elmenekültek, a szövetség többi tagjait szétszórta az ork-katonák váratlan támadása. Az orkok egy része Mordor Fekete Urának, más része Szarumánnak, a vasudvardi árulónak szolgálatában állt. A Gyűrűhordozó küldetése, úgy látszott, máris végzetes kudarcba fullad.
A második rész (a harmadik és negyedik könyv) A két torony, a társaság tagjainak tetteit beszéli el, azt követőleg, hogy felbomlott a Gyűrű Szövetsége. A harmadik könyv Boromir megbánásáról, hősi haláláról és végtisztességéről szól, valamint arról, hogyan ejtették fogságba az orkok Trufiádokot és Peregrint, keltek útra velük Vasudvard felé Rohan keleti pusztáin át, s miként eredt a nyomukba Aragorn, Legolas és Gimli.
Ekkor bukkannak fel a rohani lovasok. Egy lovascsapat Éomer, a seregvezér segítségével bekeríti az orkokat a Fangorn erdő határán, s mindet megsemmisíti; a hobbitok azonban az erdőbe menekülnek, s ott összetalálkoznak Szilszakállal, az enttel, a Fangorn titokzatos urával. Az ő társaságában szemtanúi a földühödött fa-nép hadba szállásának és pusztító támadásának Vasudvard ellen.
Aragorn és két társa időközben összetalálkozik a csatából visszatérő Éomerrel. Az lovat ad alájuk, s ők belovagolnak az őserdőbe. A hobbitokat ugyan hiába keresik, de találkoznak Gandalffal, aki a halálból visszatérve immár Fehér Lovassá vált, de egyelőre még mindig szürkének álcázza magát. Vele lovagolnak Rohanon át Lovasvég királyának, Théodennek csarnokába, ott Gandalf meggyógyítja az élemedett uralkodót, és kiszabadítja a Kígyónyelvű, Théoden gonosz tanácsadója és Szarumán titkos szövetségese varázsa alól. Innét már a királlyal és vendégeivel együtt lovagol Vasudvard hadai ellen, s részt vesz a kétségbeesett, de diadalmas kürtvári csatában. Innét Gandalf Vasudvardba vezeti őket, de mire odaérnek, a hatalmas várat már lerombolta a fa-nép. Szarumán és Kígyónyelvű beszorult Orthancba, az ostromlott, de bevehetetlen toronyba.
Orthanc kapujában vitára kerül sor, Szarumán nem hajlandó megbánást tanúsítani, mire Gandalf megfosztja tisztségétől, eltöri varázsbotját, s őt az entek őrizetére bízza. A torony egyik ablakából Kígyónyelvű egy követ hajít Gandalfra, de az célt téveszt, s Peregrin veszi föl. A kőről kiderül, hogy a három megmaradt palantír, a Númenorból örökül maradt Látókövek egyike. Aznap éjjel Peregrin enged a Kő csábításának; ellopja, belenéz, így leleplezi magát Szauron előtt. A könyv azzal végződik, hogy egy nazgúl, szárnyas paripán lovagló gyűrűlidérc érkezik Rohan pusztái fölé, a küszöbönálló háború előjeleként. Gandalf átadja a palantír-t Aragornnak, s Peregrint a nyergébe kapva elvágtat vele Minas Tirithbe.
A negyedik könyv Frodó és Csavardi Samu kalandjaival foglalkozik, azután, hogy eltévedtek az Emyn Muil sivár hegyei közt; elmondja, hogyan találtak kiutat a hegyek közül, s hogyan érte őket utol Szméagol-Gollam; hogyan tette Gollamot kezessé Frodó és sikerült már-már úrrá lennie a rosszindulatán, hogyan vezette át őket Gollam a Holtlápon és a rom-földön át Morannonhoz, Mordor Fekete Kapujához.
Ott azonban lehetetlen volt bemenniök, így hát Frodó elfogadta Gollam ajánlatát, hogy megkeresi azt a “titkos bejáratot”, amit csak ő ismert, messze délen, az Árnyékhegységben, Mordor nyugati falán. Útközben azonban foglyul ejti őket a gondori emberek egy portyázó csapata, amelyet Faramir, Boromir öccse vezet. Faramir kideríti, hogy miben is áll a küldetésük, de ellenáll a kísértésnek, ami Boromirt a hatalmába kerítette, s továbbengedi őket útjuk utolsó szakaszára, Cirith Ungolba, a Pókhágóra, bár felhívja a figyelmüket a halálos veszedelemre, amiről Gollam többet tud, mint amennyit elmondott nekik. Épp amikor a Keresztúthoz érnek, s elindulnak Minas Morgul kísértetvárosa felé, Mordor nagy homályt bocsát ki, s az elfödi az egész földet. Szauron hadba indítja első hadseregét, amit a gyűrűlidércek Fekete Királya vezet: ezzel kitör a Gyűrű Háborúja.
Gollam elvezeti a hobbitokat a titkos útra, mely elkerüli Minas Morgult, és a sötétségben végül meg is érkeznek Cirith Ungolba. Itt Gollam visszaesik régi gonoszságába, s alattomban úgy intézi, hogy ők a hágó szörnyeteg őrének, a Banyapóknak hálójába essenek. Szándékát azonban meghiúsítja Csavardi Samu hősiessége; Samu visszaveri Gollam támadását, és megsebesíti a Banyapókot.
A második rész azzal végződik, hogy Csavardi Samu válaszút előtt áll: Frodó, akit a Banyapók megcsípett, látszólag holtan fekszik, tehát vagy végleg kudarcba fullad a küldetés, vagy Samunak ott kell hagynia ura holttestét. Hosszú töprengés után magához veszi a Gyűrűt, s megkísérli, hogy egymaga teljesítse a küldetést. De épp amikor át akarja lépni Mordor határát, orkok érkeznek Minas Morgulból, és föntről is, Cirith Ungol tornyából, amely a hágó koronáját őrzi. Samut láthatatlanná teszi a Gyűrű, s az orkok civakodásából megtudja, hogy Frodó nem halt meg, csak elkábult. Elkésve bár, de utánuk ered; az orkok azonban Frodó testét behurcolják egy alagútba, amely a torony hátsó kapujához vezet. Mikor a kapu becsapódik az orra előtt, Samu eszméletét veszti.
A most következő harmadik, s egyben utolsó rész Gandalf és Szauron egymás ellen folytatott hadműveleteiről szól, egészen a végső összeomlásig és a Nagy Homály végéig. Lássuk hát mindenekelőtt a nyugati csata kimenetelét.